PŘÍBĚH PLNÝ LÁSKY

Miroslav Jandovský

Copyright© 2013 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 1993 by Miroslav Jandovský

Copyright© 2013 Cover by robodread and qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-041-0 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-042-7 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-043-4 (PDF na CD)

Úvod

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Úvod

Koho vlastně milujete? Říkáte přece, a je to na vás vidět, že jste zamilovaný. Do koho? Do sebe? Zní to strašně, já vím. Jako trapné obvinění člověkem závistivým. Vy jste však vzplanul zoufale, nespíte, nejíte, pořád byste se jenom vztahoval k té druhé bytosti, nad kterou není. Chcete ji, musíte ji mít. Pak ji konečně máte.

Kde jsou vaše vznešené představy, s nimiž jste šel do sporu s jejím odporem? Proboural jste se do jejího těla. Vzepětí graduje. A to je všechno. Něco tu přece musí ještě být. Něco navíc. Za tou hranicí, které jste dosáhl, je ještě prostor, který vám upřela. Takhle přece nemohou skončit vaše sny, vaše představy unikátního a univerzálního štěstí.

Když jste ji bral za ruku, nebyl jste to vy. Ještě někdo tu byl s vámi. Někdo lepší, větší, vznešenější než ten, kdo tu teď s ní zůstal. Cítíte se být oklamán a opuštěn. Stejně ona nebyla jenom tou ženou, která si teď češe vlasy a dívá se zamženým pohledem někam, kde tuší toho, který odešel vašima očima kamsi do všednosti.

Proto musíte znovu hledat toho druhého v sobě. Jak? Opět jenom prostřednictvím jejího těla? Třeba neodešel, ale zůstal někde v ní, pod její kůží, v jejích pórech nebo kde. Vzbouzíte v sobě touhu. A zase boj o něco. O co? O lásku, říkáte si. Bojujete v sobě o sebe sama.

Jak je to snadné, jak je to lidské. Touha a rozkoš. Kdo to křičí? Vaše smysly nabité citem a potřebou se přiznat ke své slabosti. Slabosti? Copak je to slabost, že se chcete prosadit? Dobýt druhého, který vám pak na vteřinu patří? Dokázat si, že jste dosáhl cíle? Čeho, proboha! Splynul jste s něčím, co jste ochoten velikášsky nazvat Vesmír. Jenom na vteřinu, byť se zdá být věčná.

A pak jste zase sám a díváte se, jak si češe vlasy a sleduje vás zamženým pohledem.

Je to k vzteku. Když budete o všem takhle přemýšlet, nemůžete milovat. Když přemýšlet nebudete, musíte se s ní rozejít a hledat marně dál.

Takže musíte ještě něco přidat: Úctu, naději, porozumění, sounáležitost, společné zkušenosti, vzájemnou oporu, výpomoc, rezignaci, tlak okolností nebo mínění okolí, ohled na následky, strach ze samoty, důvěru ve vlastní síly, v náhodu, nebo něco, na co jsem nepřišel? Třeba víru, že je všechno jinak?

1

„Jsi vypíčenej píčoun.“

Nadávka vyletěla od dveří a prosmýčila všechny kouty. Jak Urban vzápětí zjistil, všichni kolem dělali, že nic neslyšeli, nebo nadávku skutečně nebrali na vědomí. Patřila zrzkovi, který se krčil na dosah ruky chlapíka, jehož tvář vlnila vzteklá grimasa hlubokého opovržení. Mezitím vlak přijel do stanice, otevřely se dveře a vztekloun se v chumlu vystupujících snažil nadávku potvrdit kopancem. Zrzek měl asi zkušenost, a proto rychle zvedl nohu obutou do luxusních polobotek zřejmě francouzské výroby, což taky nemusela být ovšem pravda, proti útočníkově holeni.

Dalšímu jednání zabránil proud lidí, kteří se teď s nesouhlasným křikem kolem nich hrnuli a neurvalce vzali s sebou. Nebránil se tomu a taky si jich nevšímal, tak byl zaujat svou nechutí k zrzkovi. Venku přešel k oknu a pátral po své oběti. Na vteřinu poloprázdný vagon odkryl nejistotu v zrzkově tváři. Vůz se vzápětí naplnil a zuřivec, který své okolí informoval jednoznačnými gesty o svém rozpoložení, zůstal venku.

Počkej, my se sejdeme, četl Urban v jeho tváři.

Chudák zrzek. Zjevně se mu teď ulevilo, protože jednou, někdy, zítra je přece jenom něco jiného než teď.

Zůstala jenom nadávka.

Bylo to trapné, zahanbující, ale dorážela na JUDr Václava Urbana, ještě když si ze sebe doma smýval špínu dne. Někdy se mu stávalo, že na něj dotírala vlezlá melodie, pořád si ji v duchu opakoval, až z ní byl celý zmožený, bylo to ubohé, myslel si teď, stejně jako když ho tísní nadávka adresovaná někomu, do něhož mu nic není a kdo si z ní patrně nic nedělá. Možná, že ji v tu chvíli ani nevzal na vědomí. Nebo si všiml jenom jejího hodnotícího významu, který vycházel ze zkušenosti s ní, a nerozebíral slova, která mu zněla v uších.

Zvláštní bylo, uvažoval Urban, když si čistil zuby, že se ve vagonu nikdo proti tomuto napadení neohradil. Nikdo nehnul ani brvou. Jsme už tak otrlí? Taky se ovšem týkala jenom jednoho, měla přesné určení. Kdo však mohl vědět, koho se týká a koho ne? Vržena do prostoru se týkala všech.

Urban si vzal župan a rozhlédl se po své domácnosti. Dýchala klidem a pohodou. Měkké klubovky lákaly k odpočinku, měkké osvětlení chránilo unavený zrak, měkká hudba mohla navodit pocit bezpečí s výsledným podtextem uspokojení z blahobytu, měkké tóny rozměrné litografie, vévodící místnosti a zobrazující tvář biblického myslitele, obklopeného rafinovanou kombinací výtvarně uměleckých nástrojů, vybízely k mírnému zamyšlení.

Podle zbytečně drahých hodinek, dárku Urbanovy ženy k minulým vánocům, které mohly plnit řadu informačních funkcí, zatím neupotřebených, měli večeřet přibližně za hodinu. Řád domácnosti zdobila pravidelnost, ustálené zvyklosti tu byly doma, vášně zde planuly zřídka, pokud ovšem to, co měl Urban na mysli, byly vášně, a byly vždy kultivovány rozumem.

V těchto zdech nikdy nikdo neslyšel nic z toho, co teď zaměstnávalo Urbanovu mysl. Což to právě teď uplatnit? Neprovokuj, říkal si a popřel tím náhlý a nesmyslný nápad. Dřív, než se posadil proti své ženě, se slastně protáhl a dopřál si představu, jaká by asi byla premiéra.

Hrubián, ačkoliv oslovil někoho konkrétního, kdo byl shodou okolností v anonymitě, skryt těly svých bližních, vlastně oslovil všechny přítomné. I Urbana. Vagon metra trasy C byl v tu chvíli plný vypíčených píčounů.

„Čemu se směješ?“ řekla Urbanova žena Astrida, aniž zvedla hlavu od knížky a aniž čekala na odpověď.

Žaludek se Urbanovi zvedl zcela nelogicky jako tenkrát, když se hnal vozem proti sloupu. Pak dva roky nesměl dostat smyk, hned mu lezl žaludek do krku. Teď taky. Záhady těla, nebo ducha? Když se na něj na fakultě vrhli Karel Bergr a Jiří Míšek, že plival na ruskou vlajku, což byla pravda, musel to zapřít, protože by ho vyhodili ze školy. Cítil se přitom bídně. Ne když plival, ale když zapíral. Šlo o život, stejně jako v té zatáčce, kde byl mokrý písek na suchém asfaltu. No, nešlo o život, opravil se, šlo jenom o existenci. O kariéru. Rozum velel přidat se k síle. Milióny se přidaly. Někteří na oko, jiní z přesvědčení. Někteří na oko, aby postupně nabyli přesvědčení. Světová revoluce dělala šrámy na duši, ale duše je poddajná, pružná, rozpíná a scvrkává se. Historie zná mnoho podobných ústupů od aktuální morálky. Doba má svoji morálku, doba se změní a panuje nová morálka. Co to vůbec je? Když se ženu za nějakým cílem, uvažoval Urban, narážím na podobné, kteří uhánějí stejným směrem. Morálnější je ten, kdo je tam dřív. Morální je to, co je dobré. Jak pro koho. Ze školy si ještě pamatoval, byla to škola komunistická, že zákon bdí nad dodržováním pravidel. Pravidla si dohodla společnost. Každá společnost má svá pravidla. Neexistuje proto absolutní morálka, protože morálka a právo je totéž, jenom jedno je institucionalizované, a nad druhým bdí veřejné mínění. To je ono, liboval si Urban, ještě jsem všechno nezapomněl. Když mne sousedka nachytá, jak jí pouštím vzduch z pneumatiky, dopustím se morálního lapsu. Když to řekne policajtovi, bude to přestupek proti normě.

Zkoumal stav svých nehtů a krčil čelo. Měl nejasný pocit, že předmět jeho úvah je mírně infantilní. Nebo byl předmět v pořádku, jenom úvahy samy nebyly dost na úrovni? Všichni tíhneme ke svému konci, ujistil se a na samém konci lze čekat rozpad mozkových buněk. Na co umřel strýc Beneš? Hrůza. Ani myslet se mu na to nechtělo, a myšlenky se mu přesto obrátily k otázce, proč si na nebohého strýce vzpomněl. Nemělo to nějaký hlubší smysl?

Světová revoluce dělala lidem šrámy na duši, ale duše se poddá, šrámy se zahojí, uvažoval. Historie přece zná mnoho podobných ústupů od zavedené morálky.

Jaksi proti své vůli se Urban vrátil k odmítnutému tématu. Morálka je přece dobové pojetí práva. Právo je jenom racionální vyjádření zaujatých vztahů. Zaujatých? Osvojených? Napadlo ho, že kdyby měl tuto vlezlou myšlenku vysvětlit, bylo by mu patrně úzko. A ty vztahy, jsou přechodné, historické, dočasné, a tak proč si dělat starost, že zaujímá k dočasnosti vztah? Že nad ní třeba ohrnuje nos? Jde už jenom o to, aby ta nesporná dočasnost nebyla dočasná příliš. Příliš přechodná. Přece se nemohl vymanit z doby, z času a dělat, že všechno očekával, všechno předpokládal. Chodil jsi do školy, člověče, měl jsi kamarády, četl jsi noviny. To všechno se nedá pominout, zapřít, zavrhnout.

Cítil, že něco omlouvá a že se mu to nedaří. Ona nadávka na něj nalehla příliš adresně. Kdosi mu tady plivl na zátylek.

Jak to, že se mnozí nepoddali? Jak to, že je jich najednou tolik, když o nich před tím nikdo nevěděl? Měli důvod. Nějaký silný důvod. Měli rodiče, ty správné přátele, kteří Urbanovi chyběli. Měli sebevědomí, nepotřebovali studovat právnickou fakultu jako Urban. Studovali Patočku v soukromých seminářích.

Urban tohle všechno neměl, jenom se včas přidal. Oni se taky přidali, neříkej zrzoune, že ne, meditoval. Taky se přidali k proudu, který sliboval naději, konjunkturu, budoucí vládní křesla a vedoucí posty. Neříkej, že ne, že je všechno jinak. Nejdřív se jedni přidali k jedněm, teď se další přidávají k druhým. Pořád dokola. Tomu se říká historie člověka.

Dal se do smíchu. On, člověk, jehož úspěšnost dokládá solidní bankovní účet skrytý před očima berního úřadu ve vídeňské, také nesporně solidní bance Giro-Credit na Schubertring č.5, jako vypíčený píčoun!

Dal se do smíchu nedbaje zvednutého obočí své ženy. Už to měl na jazyku: Co myslíš, koho bych se měl zeptat na podrobnosti, když mne někdo osloví, ty... tím vulgárním substantivem? Jeho ženu by tak nikdo neoslovil. Prostě by to nešlo. Kdyby to teď tak neurčitě udělal on, mělo by to oslovení katastrofální následky. Proto si to říkal jaksi na nečisto a odhadoval budoucí děje. Je to myšlenkový experiment, nebo se tomuto přístupu k věci říká jinak? Když se případná katastrofa odehraje v experimentátorově mysli? Takhle se případné zhoubné následky dají dokonale ubrzdit.

Jeho žena by se na něj nejdřív zadívala zděšeně a pak nechápavě. Ne. Nejdřív by se prudce napřímila. To proto, že nebyla na otázku připravena. Zaskočil ji. Nemohla by proto uplatnit obvyklou taktiku člověka, který neví, co se od něj chce, který nerozumí řečenému. Buď by vytáhla do horních pater intonace dramatické „Prosím?“, nebo by se snažila vypátrat, co otázkou myslí. Po jejím prosím už žádná konverzace nenásleduje. Proto by zkoumala jeho výraz, a nepřišla by na nic, co by jí usnadnilo zorientovat se v situaci. Po chvíli ticha by vrátila oči na čtenou stránku.

Něco by však musela říct. Rozhodně by neřekla, že má-li hlad, musí Urban počkat, večeře bude za chvíli.

Až půjdeš ráno do práce, podívej se na roh výměníku, máš to tam napsané modrým sprejem.

Ano. Přibližně tak by to řekla, kdyby dala na Urbanovy představy. Kolem toho nápisu chodí oba denně. Urban by kolem něj ochotně jezdil autem, ale banka není s to zajistit parkovací místo, ani garáže. Pardon, podzemní garáže jsou pro šéfy a pro jejich ctěné zákazníky. Mužstvo se tlačí v metru s následnými riziky na těle a na duši. Možná, že kdyby Urban navštívil psychologa a stěžoval si na poškození duševního zdraví, něco by vedení snad muselo udělat. Jenže způsob, jak by Astrida odpověděla, by znamenal ve všech případech dost, další řeči ne, toto téma nepřipouštím.

Představovaný experiment se mu tedy vydařil, s výsledkem byl přiměřeně spokojen. Jenže ho zajímalo, jak je daná nadávka expresívní, jakou má frekvenci, mezi nadávkami musí být nějaké pořadí, nějaký žebříček účinnosti. Člověk ji slyší a ví, že jí má být dotčen, uražen, ponížen, zatracen, vyprovokován k útoku nebo jenom vyzván k pohrdavému smíchu. Zmíněné adjektivum v kombinaci s expresívním substantivem Urban asi slyšel poprvé, a přesto hned poznal, že jde o nadávku drsnou a zahanbující. Adresáta měla ponížit, což bylo možno snadno dokázat. Na zrzkovi to bylo zřetelně vidět. Jaké je však, objektivně vzato, její místo mezi nadávkami? Přece se nadávajícímu díval do tváře a z toho poznal, že se ke své oběti obracel s hlubokým opovržením.

Když budeš někým pohrdat, můžeš vzteklouna napodobit. Uplatnit jeho zvolání, říkal si teď, aby si dokázal, že věnovat se této marnosti mělo přece jenom nějaký smysl. V podvědomí jej však něco tlačilo. Argument ho nepřesvědčil.

Díval se soustředěně před sebe a mnul si nos. Každá nadávka má své prostředí, ve kterém se uplatňuje. Někam patří a přenášet ji z místa na místo nelze. Proto se vagon metra zachoval tak, jak se zachoval. Jinak si nadávají bankovní úředníci, jinak právníci, jinak zloději a prostitutky. Tahle nadávka určitě patřila do poslední zmíněné společenské skupiny. Takže mu je k ničemu, uplatnit ji nelze.

Vzápětí Urbanovi došlo, v čem byla příčina nepatrného napětí, které před chvílí pocítil. K čemu by mu byla zmíněná nadávka? Kdyby byl filolog, možná. Kdyby byl sběratel nějakého folklóru, pak jistě.

Málem by se byl dopustil chyby tím, že by se zeptal své ženy. Kdyby se zeptal, udělal by neodpustitelný kopanec. Ještě teď by byla v tváři červená a myslela by na nápis na výměníku. Táhlo by jí hlavou, jako podzimní větry krajem, proč se ptal. Přitom, jak teď viděl, by se byl nezeptal přesně, a proto by taky nedostal přesnou odpověď. Zeď výměníku přece neodpoví, co sdělením adresovaném světu, sdělením vtěsnaném do jednoho substantiva, nějaký pubescent myslel, čeho chtěl dosáhnout. Třeba jenom toho, aby se Urbanova žena doma červenala.

Vzal do ruky noviny a zase je odložil. Neodbytnost některých představ je zdrcující. Uvažuj o příčinách, říkal si. Místo toho myslel na to, že jeho žena dodnes s nostalgií vzpomíná, že jako dítě znala nejhorší nadávku – bláto. Bláto! Bláto bylo špinavé, válet se v něm bylo ponižující. Hodit je po někom slovem bylo podle ní drsné a na odpovídající úrovni. Neznala nic horšího, nic víc snižujícího. Bláto. Smál se tomu v duchu a přitom ji obdivoval. Mám zkrátka obdivuhodnou ženu, ženu pevných morálních zásad, říkal si.

„Co myslíš, promiň, že ruším, ale je tu poměrně vážný sociální a psychologický problém, který zajímá sociology a ty, kteří mají na mysli morálku národa.“

Zvedla se zájmem oči. Na problémy, jejichž typ naznačil úvodním prohlášením, byla Urbanova žena odborník a s chutí se jim věnovala. Když se ujistil, že je přiměřeně soustředěná, vyhrkl:

„Kolik může být v plném vagonu metra v předvečerní špičce prostitutek?“

Následovalo, co už jednou předpověděl. Zvednuté obočí a upřený pohled. Kategorické prosím se nedostavilo, protože položil racionální, sice trochu neobvyklou, ale taky celkem rozumnou otázku, o jejímž smyslu se dalo i nedalo pochybovat, protože jsou lidé, které může zajímat soustředění lidí určitého typu v jejich okolí. Přesto jeho žena vrtěla nechápavě hlavou. Zatím mlčky.

„Podívej se,“ naklonil se k ní smířlivě. „V Praze je těchto žen podle některých údajů na třicet tisíc. Kolik tu může být žen mezi patnácti a pětačtyřiceti? To snad je věk produktivní činnosti tohoto druhu. Tři sta tisíc? Aby se to lépe počítalo, odhadněme tři sta tisíc. Třicet ve třech stech je deset. Takže každá desátá je potenciální lehká ženština. Nemám pravdu? Do vagonu metra se v dopravní špičce vejde, kolik? Sto padesát lidí? Z toho je polovina žen, takže by tam mohlo být sedm prostitutek. Je to tak?“

„Při těchto obskurních počtech musíš vzít v úvahu, že tyhle dámy patrně nejezdí metrem v předvečerní dopravní špičce,“ řekla konečně a osvědčila svoji schopnost myslet logicky, „a že se tam tlačí i babičky s dětmi.“

„Přesto se tam mohla nějaká zapomenout,“ trval na svém přesvědčení, že z práce pravidelně cestuje obklopen těmito ženami.

„Jak se taková žena pozná?“ naléhal dál a riskoval, že vzbudí podezření.

„Jak to mám vědět? V metru ji určitě nepoznáš. Poznat se dá jenom v určitých situacích,“ řekla zasvěceně. „Nebo v nějakém jim odpovídajícím prostředí. To jsou však nesmyslné úvahy. Proč tě to zajímá?“ zadívala se na Urbana podezíravě.

„Všude toho jsou plné noviny a člověk někdy uvažuje i o tom, co se v nich dočte. Sám jsem taky nikdy žádnou prostitutku neviděl.“

„Doufám pevně, že toho budeš i nadále ušetřen,“ uzavřela rozhovor.

Ten večer jedli mlčky a málo. Někdy posedla Astridu Urbanovou touha stravovat se zdravě, a proto navršila na mísu nakládanou a čerstvou zeleninu, sice lákavě upravenou, zdobenou, krájenou a strouhanou, přesto však její chuť byla jenom chuť zeleniny. V noci se pak Urban plížil do kuchyně a uvažoval nad ledničkou.

Mýt nádobí Urbanovi celkem vyhovovalo. Kupovat pro dva lidi myčku bylo zřetelné vyhazování peněz. Nešlo snad ani o ty peníze jako o fakt, že by byl člověk připraven o několik drobných úkonů, které mu, tedy Urbanovi, připomínaly mládí. Jak nerad utíral nádobí, když jej matka nutila! Zvláštní je, že se všechno nějak zvrtlo a on teď věci, které mu dřív byly protivné, dělal rád. Patrně by byl vymyslel i protiklad jiného typu, usmál se významně: co jsem dřív dělal s nadšením, mne teď začíná obtěžovat. Jenže teď, po tak hubené večeři, by snad bylo lépe se zdržet vymýšlení banalit, usoudil.

Okolo deváté hodiny se ozval telefon. Rychle k němu vstal, protože záznamník naskakoval hned po druhém zazvonění.

„Tady jsem,“ ohlásil se nekonvenčně.

„Ahoj, brouku!“ ozval se dívčí hlas.

Překvapeně polkl. Dívka však pokračovala dotazem:

„Máš doma tu starou kozu?“

„Koho?“ zmohl se na otázku. „Svoji ženu?“ I když měla měkký hlas, dívčí léta už měla za sebou, usoudil jen tak podvědomě.

„Koho jinýho, asi?“

„Ovšem, je doma.“

„Tak si napiš moje číslo. To čubrníš, co? Odpoledne mi to namontovali. Máš tužku?“

Potvrdil, že má tužku a poctivě napsal, co mu diktovala.

„Zavolej hned, jak bude čistej vzduch. Jsem jeden oheň. Přijeď hasit. Čau.“

Urban zavěsil a myšlenky se mu rozběhly do široka. Vypadal dost specificky, protože se jeho žena vzápětí zeptala, kdo to volal.

„Taky bych to rád věděl. Měla pro mne sdělení, které bylo určeno někomu jinému. Spletla si číslo.“

„Proč se ptala, zda jsem doma?“

„Ani to mi není jasné.“

„Ukaž, dej mi to, já jí zavolám,“ vzala do ruky papír se zápisem odhodlána splnit hned svůj záměr. Astrida Urbanová jednala v některých případech rozhodně.

„Proboha, snad se nechceš ponižovat?“ zvolal rozhořčeně a papír strčil do kapsy. Stačila ho přečíst, a jak ji znal – měl dost dlouhou zkušenost – číslo si určitě zapamatovala a zavolá na ně, až nebude Urban doma.

Vzal si noviny, po celý den se k nim nedostal. Číst denní tisk až večer byl nesmysl, ale tak to u nich chodilo. Díval se teď na potištěnou stránku a nemohl se soustředit. Pochopil, že některé události mohou být předznamenány, signalizovány minulým jednáním, které se jeví být nahodilé. Něco se někde děje, co předjímá budoucí děje. Musel se tomu zasmát, rýmu, který se mu mimoděk povedl. Jenže nešlo o vnější stránku věci, domýšlel celou věc dál, náš život je řetěz, řetěz příčin a následků, které do sebe mohou zapadat, aniž jednající tuší, že dnešní jeho jednání bylo zakalkulováno jeho jednáním minulým.

Já jsem prostě borec. To bylo poslední hodnocení sebe sama pro tento den.

V sobotu přišla Astrida s kategorickým a nekompromisně požadovaným nárokem: Jde se na výstavu. „Žiješ jako barbar.“ Kdo nechodí na výstavy propagované jejími kulturními týdeníky, je člověk bez úrovně a nemá právo se zdržovat v její blízkosti. Hned po obědě se proto musel Urban slušně obléci, čemuž předcházelo několik imperativů, jako: Ten kabát vrať do skříně, délka ke kolenům už dávno není v módě. Pak nastartovat auto a se vzteklým syčením a tlumenými nadávkami objíždět stanici metra Malostranská a hledat, kam ho zastrčit. Vtěsnal se do mezery někde blízko nábřeží a odcházel s nadějí, že policajti mají právě teď jiné starosti než pátrat po řidiči, který nemá pro tuto část Prahy parkovací kartu, a že chuligáni mají pro své radovánky kolem dost zajímavějších objektů.

Proč se zdržoval takovými zbytečnostmi? Proč myslel na detaily života, místo aby obzíral jeho velkolepé perspektivy? Protože výstava jako by předznamenávala jeho následující problémy. Obcházel panely s obrazy vyvedenými většinou uhlem a tužkou, z nichž červená zvýrazňovala krvavé křivky úst, jak se později dozvěděl, s urputným výrazem ve tváři. K výtvarnému umění neměl tak souhlasný vztah, jako měla jeho žena. Zatímco poblíž jásala, zkoumal ubohá ženská těla, na nichž vynikalo jejich pohlaví a pokřivené údy. Viděla, jak se tváří, a musela ho připodobnit své náladě.

„Pochop, ten malíř umřel mladý a umřel koncem první světové války. Jeho svět se zhroutil. Rakousko-Uhersko válku prohrálo a říše se rozpadla.“

„Proto musel pan Schiele malovat tak příšerný ženský?“ skočil jí do řeči.

„To, na co se díváš, nejsou příšerné ženské. Všimni si jeho geniální linky. Tím nervózním tahem říká všechno. Svět kolem něj se rozpadá a on ho ukazuje tam, kde našel jeho podstatu. Lidský svět, lidské tělo. Ubohý lidský svět, ubohé lidské tělo. Žádnou myšlenku nevyjádříš bez člověka.“

Na tom tvrzení něco bylo. Samozřejmě, že by se všechno dalo všelijak obrátit, Urban však neměl náladu vymýšlet nějaké složité konstrukce na téma, které mu bylo lhostejné, proto hlasitě souhlasil a s ním i několik důchodců, kteří si zaplatili poloviční vstupné a stáli v jejich blízkosti. Ale i kdyby stáli dál, kazatelskému úsilí Urbanovy ženy by neušli.

„Já bych si z toho všeho odnesl tenhle portrét,“ zastavil se u černovlasé krásky, jejíž bohatá hříva byla krásná i teď po sedmdesáti létech. Jako starší paní přežila druhou světovou válku, její kosti někde zetlely, ale její oči hledí dál čistým a podmanivým žárem čistého zaujetí pro život.

„Tady jsou i jiné krásné tváře. Jsou krásné svou individualitou. Všimni si.“ Vedla ho, unesena, čím byla unesena? Krásou? Potřebou mne poučit? říkal si Urban.

Souhlasil s ní. Byl by souhlasil se vším, protože objevil určující problém, který vyzněl jako otázka. Proč se malíř soustřeďoval na ženský klín, který ještě zdůrazňoval růžovými barvami? Byl to onen konec jedné epochy? Epocha začíná a končí ženskými pohlavními orgány.

Teď si Urban onu myšlenku obracel v hlavě. Proti němu seděla jeho žena a on se styděl zeptat, zda má pravdu, když uvažuje, jaké poučení si měl z té výstavy odnést. Má ke spasení blíž erotoman, anebo impotent? Oba jsou přece lidé a oba musí být hodni spasení.

Krásné téma k úvaze. Měl by je teď hodit přes stůl, jako to před večeří udělal s koncentrací prostitutek ve vagonu metra.

Astrida si vybírala kazetu, protože v televizi nebylo nic zajímavého. Večerní zpravodajství vyslechli jedním uchem při večeři a zvyk před večeří proplachovat vědomí nekonfrontačním tokem banalit u nich začínal zdomácňovat.

To máš pravdu, souhlasil sám se sebou. Řeholní bratři se k spasení propalují řeholní láskou. Všemi silami v sobě potírají ďábla. Ďábla lidskosti, říkal si mírně zmaten. Vždyť lidskost necharakterizuje nic výrazněji a plněji než tělesná touha. Ta dává člověku trvat. Jí se, jako to dělal ten malíř, prodírá člověk k nesmrtelnosti. Alespoň k takové nesmrtelnosti, kterou je člověk s to svým rozumem pochopit. A jiná určitě není, protože by byla mimo člověka a do té by mu už nic nebylo.

Zvláštní věc, mudroval dál. Svár těla a ducha na ploše několika desítek metrů. Jak je velká Valdštejnská galerie? Co všechno se sem vejde. Tělo a duch nemohou stát proti sobě, a když stojí, pak to jedna strana nemyslí upřímně. Nebo to třeba i upřímně myslí, ale je něčím zaslepena, zmatena, pomýlena, není dost dospělá nebo co. Která to je? Ten mládenec umřel, když mu bylo dvacet osm. Odpověď neznal, stejně jako ji neznám já, i když je mi téměř o dvacet víc, uzavřel úvahu Urban.

Nedalo mu to a zeptal se své ženy. Byla sice zaměstnána nějakou marností, kazetu žádnou nevybrala a věnovala se poznámkám napsaným na kartičkách tuhého zeleného papíru, proto teď vyhledala v knihovně jeden díl Šaldových spisů a s vítězoslavným úsměvem člověka, který si ví rady, mu přečetla větu: „...mystik došel svého boha po stupních lásky k ženě, k lásce nebeské prostřednictvím lásky pozemské a že vzývá boha týmž jazykem, kterému se naučil ve škole lásky světské...“

Myslí si, že usednu a budu ji chválit, řekl si Urban.

„Proboha, vždyť člověk má jen jedny smysly, které jsou pro všechno. Nemyslíš?“

„Tím chceš říct, že mít rád pečenou husu, ženu, lidstvo, spravedlnost a krásu lze jedním nástrojem?“ Měla přitom ve tváři něco, co tam dosud nezahlédl.

„Nástrojem těžko. Milovat, tedy mít rád a mít rád je rozdíl. Tohle mnohé se však děje mým tělem a duchem, který k tělu zřejmě patří.“

Samozřejmě, že řeč nikam nedovedli. K žádným uspokojivým výsledkům. Bylo to téma pro lidstvo a pro všechny časy. Co oni tady, navíc po tak chudé večeři?

„Člověk bez myšlenky, člověk omezený jenom na tu husu s knedlíkem, je v tomhle světě ztracený,“ uzavřel debatu, ze které, podle Astridina názoru, vyšel její muž zkrátka. Ten si vše shrnul sám pro sebe konstatováním, proneseném v duchu, že milovat a množit se lze i bez myšlenky.

Pohlížel na svou ženu vztekle. O kom má člověk přemýšlet než o druhých lidech? Je-li ženatý, jako já, myslí po určitou dobu nejvíc na svoji ženu. Když tato neurčitě určitá doba uplyne, bere v úvahu to, co všechno už stačil promyslet a vymyslet. Už tě, holka, dokonale znám, chvástal se, a vše, co už dokonale známe, neskýtá žádné další pohnutky pro uspokojivé poznávání. Nechci to říkat na plnou hubu, ale když se objekt našeho zájmu stane dostatečně poznaným, zevšední.

Zkoumal vrásku, která vedla od kořene jejího úzkého nosu, a pokračoval v tiché debatě s nepřítomnými posluchači: Nic nenamítejte, je to tak. Budete-li mluvit pravdu a nebudete se nepřiměřeně chválit, přiznáte se ke stejné zkušenosti. Mezi lidmi to jinak nechodí.

K Urbanově prospěchu je třeba přiznat, že vzápětí uznal, že jeho tendenční výklad má jednu chybu. Stejně jako vše, co se zdá být absolutní. Ustálil se na určitém stádiu poznání své ženy. Nebylo nijak lichotivé. Bral ji jako danou, definitivní, jenže ona se dál mění, nezůstává trčet ve stádiu, do kterého ji zakonzervoval. Tušil, že jeho domýšlivé poznání se může rozcházet se skutečností. Jenom to tušil, ale kdo přikládá tušení větší význam? Holedbavá samolibost dává mužskému vědomí jistotu, že má všechno v rukách.

Tak, moje žena mi zevšedněla, pokračoval v samomluvě. Nevyznělo to tak? Samozřejmě, že vyznělo. Tenhle tvrdý odsudek je dán ochablostí významu slov. Jedno slovo a tisíc významů. Blbost. Jenom u ní neobjevuji nic, co by ještě stálo za objevování. Zkrátka si pro své pátrání vymezuji příliš úzký prostor. Prostor, který je přiměřený mým možnostem.

Tvrzení, které by mohlo být pravdivé, že člověk je nekonečno omezené relativně konečnými hranicemi, ho tehdy ještě nenapadlo a neměl dost vůle hledat za hranicemi konvence. Omluvit ho mohl jenom dohad, že jeho žena hodnocení jeho osoby vede podobnými cestami. Svoji pokleslost zkrátka úspěšně vnucoval i své ženě podle zásady, že podle sebe soudím tebe. Ustálil se v přesvědčení, že jeho žena slabosti svého muže odsuzuje, přednosti přehlíží. Možná, že tomu tak nebylo vždycky, přiznal objektivně, ale možná, kdo ví, teď by se mu hodilo, aby k němu nezaujímala jiný přístup.

Nebyl stoupencem fatálního determinismu nebo dědičných teorií, konec konců jim ani nerozuměl, ale na své ženě hledal dědičnou zátěž. Zjišťoval to vždycky, když mu s převahou dokazovala jeho nemožnost. Stroze, jako by lhostejně, s matematickou přesností vypočítala jeho nedostatky. Takové nezúčastněné strohosti on schopen nebyl. Z minulých generací venkovských Židů musela mít v krvi něco, co jeho, potomka křesťanského živlu vesnických bosáků, muselo provokovat. Židé byli pracovití a bohatí. Oni byli pracovití, ale měli holý zadek. V této poloze hledal obranu proti jejím argumentům. Provokovala ho. Záhadností osudu své rodiny, strohou tváří s ušlechtilými rysy, bohatou kšticí černých vlasů, svým bystrým postřehem a inteligencí. Provokovala svou jedinečností, pro kterou si ji vzal. Až dosud si myslel, že si vzal on ji, občas ho však napadlo, jestli si nevzala ona jeho. To by si dala, přiznával, když byl v krajně flegmatickém rozpoložení.

Něco z inferna, kterým prošli její předci, musela mít v povaze, v pohledu pod víčky, v zákrutu myšlenky. Hledal to a často ji vyzýval, aby se přiznala ke svým tajemstvím.

Tajnosti nebyly. Byla jenom hrdá, nekonvenční střídmost, neokázalá lhostejnost ke lži a odpor k nepořádku. Tím nepořádkem ovšem nebyly rozházené předměty po pokoji nebo neumyté nádobí.

Židé se po válce museli dostat do jakési psychické křeče. To, co s nimi fašisté a mnozí jejich bližní ve vlasti udělali, kruté ponížení rasy, muselo zle působit. Urban to poznal podle tchýně, podle toho, jak vedla svoji dceru. Potlačovala v ní její židovství. Teď toho ovšem litovala. Nezměnila si příjmení, protože její jméno znělo dost křesťansky, číslo na ruce neskrývala, ale ani okázale neukazovala. Co mohla před Urbanem skrýt? Snad jenom důkazy o majetku, o který její rodina přišla. Přišla o něj ona, protože rodina byla teď jenom ona s dcerou, přišla o něj dvakrát, jednou za války, podruhé po válce. S restitucemi měl Urban nakonec příjemnou práci. Dělal ji rád a objevil u sebe něco, o čem netušil, že má. Touhu po vlastnění. Kdo však nemá touhu po majetku? V bance to viděl denně. Každému seděla v očích, vlastně někde vzadu, za nimi, ale vidět byla právě v očích. Mám, vlastním, mám něco, co mi dává moc, moc nad těmi, kteří nevlastní. Jako bankovní úředník k nim taky patřil. Nebyl jenom k jejich službám, patřil mezi ně. Zatím ještě ne tak docela, ale mohl se tak cítit.

Co celé generace židovských předků v potu tváře nahromadily, to teď tchýně spravuje. Žije v Kolíně a shání řemeslníky a kdo ví koho, kdo teď pracuje v jejím domě a v obchodě. Musí úsporně a úspěšně vyčerpat nemalou půjčku, kterou jí Urbanova banka poskytla, a splácet dluh.

Z toho logicky plynulo, že Urbanova žena Astrida bude jednou finančně nezávislá. Uvažoval o tom a předstíral, že se ho to netýká. Nemyslel to však úplně upřímně. Vemlouval se do role, o které doufal, že mu nebude přidělena. Ona, což bylo zvláštní, s touto rolí jakéhosi pomocného manžela asi počítala. Na toto téma mezi nimi nepadlo slovo, ale Urban tušil, že tomu tak je.

Když byl ve flagelantské náladě, která ho občas přepadala, říkával: Co já, jakýsi křesťanský obejda s holým zadkem? Dočasný uživatel výsledku jejich úsilí?

Potom vždycky dostával vztek. I teď, když sledoval, jak si Astrida mne oči, když před tím sundala brýle. Ať mu nikdo neříká, že matka, osoba zkušená a zkoušená, se taky netrápí. Má k tomu řadu důvodů. Pak se mu povedla parádní fráze, že až nadsedl: Svět se pohnul k lepšímu, ale osobní účast na onom pohybu, vlastní osud je jenom odvar velké doby. Pro domo sua říkal někdy neskonalé voloviny. Bylo to jeho autentické hodnocení.

O matce věděl jen to, co viděl. Jak byla v Terezíně dlouho? Nechlubí se, o odboji mlčí a stahuje koutky úst. Po válce měla jistě milence. Možná, že jich byla celá řada. Pracovala jako prodavačka v obchodě a svoji dceru vedla přísně. Taky se musela bát našeho socialistického internacionalismu. Za pultem obchodu s mlékem je leccos slyšet. Kosé pohledy na její profil. Řeči: kupujete u té Židovky? se nedaly přeslechnout. Strach člověka, který stojí na úpatí srázu a který si pamatuje, musí být hrozný, usuzoval Urban střízlivě. Její dcera neumí ani jidiš, ačkoliv věděl, že se ho matka v dětství naučila a nezapomněla ho.

Teprve teď si Urban všiml, že jeho myšlenky mají podobu přímé řeči. Snad proto se má žena snaží chopit se něčeho, co má v mých očích znaky naděje, že ještě něco přijde, co změní její život. Dlouho jsem si myslel, že tím něčím mohu být já.

Zní to blbě, já vím, protože nevím, co říkám. Jenom tuším, že bych rád něco řekl, něco, čemu nerozumím, i když jsem se před chvílí chlubil, že na své ženě už nemám co poznat.

Zvykl si na její pohled z okna, ve kterém bylo všechno, co před momentem vyčetla z nesrozumitelného mu textu, ale bylo tam ještě něco navíc. Něco, co není, a mohlo být, ale přitom být nemůže. Neuměl popsat pohled, který ho vyřazoval ze hry. Říkal, že tady je zakázaná zóna, ostnatý drát, za který nesmí. Proto v tu chvíli dělal vždy, že o nic nejde.

Možná, že skutečně o nic nešlo, jenom o zamyšlení nad banalitou. Jeho žena ovšem nikdy nemyslela na banality. Když ji přistihl v tomto nestřeženém okamžiku, chtělo se mu v poslední době vždy prásknout dveřmi a prchat z té, jak říkal, židovské klece, ve které se někde pod stropem proháněli duchové tajemných předků.

Chyběla mu ovšem odvaha. Proto si raději představoval svoji ženu Astridu, jak hoří na nějaké středověké hranici, jak s dítětem v náruči prchá z bran města před zuřícím davem, jak obchoduje s kořením a přitom jednou rukou souká růženec. Hledá zaslíbenou zemi? Nehledá. Měl-li to říci hodně banálně, měla ji v sobě. Někde, kam on nedohlédne, jsou pláně jejího domova, domova jejích předků, po kterém, aniž tuší, proti své vůli touží.

Takhle ovšem uvažoval jenom někdy. Málokdy. Když na něj sedla poraženecká nálada člověka malého, který má nízko strop a bije se do čela o jeho trámy.

„Tak nestřídmého člověka, jako byl Brahms, aby jeden pohledal,“ ozvala se.

Zvedl k ní překvapeně oči. Hudby, která tu zněla, si skutečně nevšiml.

„Všechno se to dalo stihnout s polovinou not.“

Poznala, že neví, o čem mluví, a dál už neříkala nic.

2

Jak se může takovýhle kurva-chlap zabývat něčím tak specifickým, něčím tak... tady Urbanovi chybělo slovo pro exaktní a přiměřené hodnocení sousedovy záliby. Je vůbec spisovatelství záliba? O této činnosti měl nejisté, neurčité mínění, které se podle okolností přesouvalo z jednoho místa na druhé. Romanec je v jeho očích jednoznačně snižoval. Pravda, dotyčný se rád holedbal a s léty, k padesátce měl blíž než ke čtyřicítce, jako by tato vada bytněla. Mohl sis vybrat holedbání pravděpodobnější, víc mužsky pravděpodobnější, říkal si Urban.

Urbanův otec se kdysi setkal s básníkem Janem Nohou, bylo to jeho jediné setkání s poezií a její hodnocení pak ovlivňovalo zaujetí jeho syna. „Chlap jako hrom“, říkal otec nevěřícně, „ruce, že mohl stromy kácet – a on těma prackama smolí básničky!“ vrtěl hlavou a žasl. Urban mladší se tomu smál, ale kupodivu otcův vztah k věci mimoděk převzal.

Od Romance nic nečetl. Od kolika spisovatelů nic nečetl? Doma o něm zásadně nemluvil, protože jeho žena o spisovateli Romancovi jistě slyšela. Všechny spisovatele měla přečtené ve všech možných významech toho slova. Co kdyby to byla pravda a Romanec si nevymýšlel?

Už ho to zase drží, komentoval Urban sousedovu samomluvu: „Neznám nic povznášejícího, nic jiného člověka tak neunese,“ skutečně řekl ‚neunese‘, „jako když sednu ke stroji a nechám ho za sebe myslet.“

Urban luštil spis, v němž stálo, že důchodce Krob žaloval penzistu Stránského o navrácení pozemku, který Stránský legálně koupil, zadlužil a teď ho měl podle zákona č.229/91 Sb vrátit. Jenže dluhy byly na Urbanovu banku. Na pozemku něco postavil a vůbec. Nuda. Navíc se do toho pletl nějaký amatérský právní poradce, který si tam vedle koupil chalupu a teď dělal na vsi chytrého.

„Nevím, co bych za to dal, kdybych měl stroj, který by za mne myslel. Jakou má ten váš značku?“ Byla to zjevná snaha o ironii.

„Utahujte si, pane doktore.“ Oslovovali se navzájem doktore, vykali si a nebylo jim to divné. „Když si sedám ke stroji, nevím, co napíši, mám jenom touhu. Slyšíte? Touhu vymanit něco ze svého podvědomí. V podvědomí něco je, co snad stojí za to dostat na světlo. Musí tam být něco tajemného a to mámení s tím souvisí, a je proto nejkrásnější. Pochopte: desítky tisíc generací, po každé něco zbylo a to něco tam někde je. Snad proto se tím zabývám. Co pak napíšu, mne už tak nezajímá, protože to nikdy nemůže být přesně to, co jsem chtěl nebo tušil. A pohyb ruky na klávesnici stroje s tím mámením souvisí. Napíšu jedno slovo a ejhle, v hlavě se mi začnou rojit další slova, věty, odstavce, a kdybych se nedržel, popsal bych v jednom tahu balík papíru. Kouzlo imaginace. Sotva tomu můžete rozumět. Stavidlo, nějaká záklopka se otevře – a světe, div se.“

„Tomu skutečně rozumět nemohu. Lidé, kteří na rozdíl ode mne tomu rozumějí, varují před záplavou slov. Na člověka se valí informace a hrozí mu, že ohluchne. Že je prostě přestane brát na vědomí a nebude slyšet to, co by slyšet měl. Svět radí k úspornosti. Nejen s informacemi, se vším. Proto té vaší mánii skutečně rozumět nemohu.“

Romanec nedbal: „Přitom mám pocit, že svět je krásný, bez zbankrotovaných živnostníků, kteří věřili, že když teď máme kapitalismus, že bude vše v pořádku a oni si budou žít bez dlužních úpisů. Člověk by se rozdal – a neví proč. Když jsem o tom mluvil na jarní schůzi naší spisovatelské obce, lidé v sále se smáli. Pitomci. Říkají si spisovatelé, zatím to jsou jenom živnostníci, kteří kšeftují s myšlenkami. Pokud ovšem nějaké myšlenky mají, pokud jenom neopisují od druhých.“

„Myslím, že svým kolegům křivdíte.“ Urban vyslovil substantivum tak, že Romance mohlo napadnout, že se mu směje. „Já nejsem odborník na literaturu, cítím však, že jste to teď přehnal.“

„Přehnal, nepřehnal, zaujatej člověk vždycky přehání. Jenže to je všude samej erotoman, děvkař a já nevím kdo. Víte, jak ženský jedou po takovejch těch spisovatelích? To byste žasnul. Kolik tu běhá mezi námi vzdělanejch a emocionálně dychtivejch čtenářek. Až jeden žasne, jaký vášně provokuje ušlechtile napsaný slovo v takovým oduševnělým ženským těle.“

„Pane kolego,“ obrátil se teď Urban čelem k Romancovi, „jestli se nemýlím, pak kdosi, určitě jeden z těch vámi opovrhovaných spisovatelů a určitě odborník, tvrdil, že muži s přemírou sexuálních potřeb se právě intelektuálkám vyhýbají. Je to zkušenost vlastně téměř absolutní. Ať se kouknete do kteréhokoliv záhybu lidské kulturní historie, všude je tato pravda potvrzena kvalitními příklady.“

„No a? Mluvil jsem snad o spisovatelích jako o erotomanech?“

Že by tak rychle zapomněl? blesklo Urbanovi hlavou, ale mlčel.

„Mluvil jsem o čtenářkách. Taková intenzívní čtenářka pokládá za důkaz své osobní kvality, když k ní spisovatel vztáhne ruku jako mužský. Když se před dědečkem spisovatelem, už třeba alkoholem a prostatou odrovnaným ubožákem, předvádí co Diana, lovkyně marných snů.“

„To jsou řeči.“

„Jistě. Řeči, řeči, řeči. Jimi se zdobí intelektuál.“ Vyklepal ukazovákem číslo na svém telefonním přístroji a kupodivu mlčky vyčkával, až někdo zvedne sluchátko.

„Kde se Beneš toulá? Když ho člověk potřebuje, nikdy u sebe není.“

„Patrně odkapává,“ odtušil Urban ledabyle. Vůči kolegovi Benešovi to byl výrok surový, bohužel však vystihoval realitu jeho močového ústrojí.

„Měl by si tu věc nechat odoperovat. Prý úplná banalita. Takhle tráví dny na záchodě.“

„V jeho případě je prý operace riziko. Anesteziolog ho neuspí, protože by se prý nemusel probudit. Srdce ho zrazuje.“

„Bóóóže,“ protáhl Romanec, „vždyť se to snad dá udělat i bez narkózy. Taky si může zavést sondu a do práce chodit s připojeným kanystrem.“

„Ještě se cítíte být ušlechtilý a povznesený nad nížiny světa, jako před chvílí?“ zeptal se Urban úlisně. „Váš výrok svědčí o necitlivosti, která je v rozporu s ušlechtilým puzením, které jste mi tu demonstroval,“ díval se teď se zadostiučiněním, s pocitem, který by jindy u kohokoliv odsoudil, do Romancovy tváře. Viděl protáhlou tvář, jakou mívají lidé germánské rasy, světlé vlasy a modré oči. Taky mluvil perfektně německy. Jenže měl příjmení, které ovšem nemuselo na nic ukazovat.

„Nemáte mne rád, co?“ zeptal se oslovený.

Na otázku Urban neodpověděl. Neměl ho rád. Jednou, Romanec byl na služební cestě, se v sousední kanceláři ozval telefon. Sekretářka, paní Kopecká, za chvilku přišla a tvářila se vyděšeně.

„Volá stará paní Romancová, matka doktora Romance. Já nevím, co s tím.“

„Sekretářka nesmí nevědět, co s tím,“ odtušil Urban lhostejně. Věděl, že má Romanec matku a sestru. To bylo vše, co se mu o jeho soukromí doneslo. Ještě někdy utrousil poznámku o nějaké přítelkyni.

„Pojďte k tomu, prosím vás, než odjel, požádal ústřednu, aby jeho hovory chodily ke mně.“

Ozval se stařecký hlas. Mluvila nesouvisle. Pořád opakovala otázku, kde je Jindřich.

„Paní Romancová, váš syn je na služební cestě.“

„Tak mu řekněte, ať jde k telefonu.“

Vypáčili z ní, že se jí udělalo špatně, že asi omdlela a potřebuje pomoc. Protože měla dceru, chtěli vědět, jak se jmenuje, předpokládali, že bude vdaná.

„Kristýna. Ať přijede Kristýna.“

Panebože. Urban koukal vztekle na paní Kopeckou, ta jenom obracela oči ke stropu.

„A kde pracuje ta vaše Kristýna?“ křičel Urban. Měl na stole práci, která spěchala a teď se zdržuje něčím, co by mu mělo být lhostejné. Ta paní už nejspíš byla mimo svět.

Dozvěděli se konečně, že Kristýna pracuje na národním výboru, na neurčitém obecním úřadě.

„Budete moci otevřít, až u vás zazvoníme?“

„Já se pokusím.“

Dál to už Urban nechal na paní Kopecké. Po čtvrtém pokusu měla štěstí. Kristýn našla několik, jenom na Praze 3 byla Kristýna rozená Romancová.

„No a co? Co vůbec chcete? Myslíte snad, že všeho nechám a poletím za starou bábou? Dejte mi svátek. Je to stará ženská, jednou musí umřít.“

„Já jsem snad špatně slyšela!“ zařvala Kopecká, bohužel už do hluchého sluchátka. Zavolala zpátky a vymámila z té osoby adresu. K tomu dodala několik nevybíravých rad a pár morálních knokautů.

Poslali tam sanitku. Lékař se do bytu dostal a nemocnou paní odvezli. Když o tom vypravovali Romancovi, krčil bezradně rameny.

„Co s ní budu dělat? Určitě mi ji dají na krk.“

Od té doby se s Urbanem nenáviděli. Romanec Urbana proto, že nahlédl do jeho soukromí, a Urban ho vlastně neměl rád nikdy.

Když se teď Romanec nedočkal na svou otázku odpovědi, vyndal z aktovky barevný týdeník a klidně si v něm četl. Čekal, až se mu ozve kolega Beneš, kterému nechal v kanceláři vzkaz.

Urban ho chvíli pozoroval a zjišťoval, že v něm postupně narůstá odpor. Arogantní jednání ho provokovalo. Sám by si nedovolil v podniku, který má extrémní nároky na pracovní výkon zaměstnanců a který je také více méně extrémně honoruje – což bylo tvrzení diskutabilní – zabývat se tak odtažitou a soukromou činností, jako byla četba o vatikánských zvonech.

„Pane doktore,“ řekl teď mírně, v hlase však měl naléhavost, která přiměla Romance, aby zvedl oči, „nemyslíte, že byste se měl věnovat pracovním povinnostem? Nemohu vám, samozřejmě, radit, ale zřejmě by bylo moudré nechat si čtení na doma.“

Jestli někdy Urban četl, jak někdo překvapením vykulil oči, teď toho byl svědkem. Sledoval postupnou proměnu výrazu kolegova obličeje. Od zaujatého zájmu k lhostejné ledovosti a zpět.

„Myslíte, že bych vás měl poslechnout, pane kolego?“

Umí se přemáhat, řekl si oslovený a vyčkal, co bude dál. Jistý si mohl být jenom tím, že nebudou létat facky. Jinak mohl počítat se vším ostatním, od hrubých nadávek po přehlíživou odtažitost, která předstírá noblesu.

„Nemusíte, samozřejmě. Jste pánem svého osudu,“ smál se Urban s úlevou spíš hranou, než že by ji skutečně cítil. „Jenom bych byl nerad, aby se váš osud příliš spojoval s mým osudem. Rozumíte?“

„Ovšem že vám rozumím, dokonce vám rozumím velmi dobře. Byl byste nerad, aby si o vás někdo vytvořil nepříznivý dojem. Že svou pracovní dobu trávíte spolu se mnou lelkováním. Mám pravdu? Samozřejmě, že mám pravdu. Musím uznat, že na vaší radě, kterou jste mi poskytl, něco je. Dokonce má jakési morální opodstatnění. Banka nás skutečně platí jenom za to, že pracujeme. Proto hurá do práce.“ Vstal a rázně vykročil z místnosti.

Urban musel přiznat, že jeho kolega má nervy v pořádku. Sám na tom byl hůř. Kdyby Romanec vykřikl, kdyby se na něj sápal, asi by mu to bylo milejší, než tahle tichá – a jak si byl jist – i zákeřná zášť.

Co se dá dělat, uzavřel celou záležitost předčasně, protože se za chvíli ve dveřích opět objevila Romancova tvář. Když odcházel, byla bledá, teď zase rudá, jako by její nositel prošel nějakým sebezpytným procesem, který způsobil tuto změnu.

„Myslíte si, pane kolego, že když na mne vyrukujete se svými morálními apely, že se poseru, co?“

Urban však naštěstí chytil dech: „Nic podobného mne skutečně nenapadlo. Byl byste dalek pravdy, kdybyste něco podobného předpokládal. Znáte tu historku o Karlu Velikém, která se svého času vypravovala na evropských panovnických dvorech?“

„Karel Veliký mi může být spolu s vámi ukradený, doktore Urbane.“

„Nikdy se nevyhýbejte poučení, zvlášť když je vysloveno bezelstně a když je navíc zadarmo.“

„Jako právník vím, že rada, která je grátis, stojí za totéž. Tedy za hovno.“

Tím měli pro ten den spolu skončit. Urban si to v tu chvíli myslel, a jak se později potvrdilo, někdy se člověk ve svých představách mýlí.

Když teď měl na svoji práci klid, nemohl se na ni soustředit. Měl by požádat doktora Karáska, žlučovitého majitele žaludečních vředů, aby ho dal do jiné kanceláře. Někam, kde by mu nikdo nepil krev. Vysvětlí potřebu změny nějakou chorobou. Jakou, když jsou všichni pečlivě sledováni lékařem, který každý zdravotní zádrhel hlásí personálnímu šéfovi? Karásek má se svými vředy taky jistě nahnáno. Dělá, že se nic neděje, ale bojí se, že ho podnik pustí k vodě. Někoho jistě už zapracovávají. K čemu je pracovník, když není s to podat plný výkon? Zázrak je, že tu ještě sedí Beneš se svou prostatou.

Plný výkon. Tenhle pojem dělal Urbana trvale nervózním. Dlouho si ho nepřipouštěl, ale už tu je a tíží. Plný výkon. Rychle otevřel složku s papíry a začal se jí obírat. Co musí do večera stihnout? Zůstane tady déle a zavolá ženě. Život jsou samé rozpory, vzestupy a pády, říkal si nelogicky, protože v dohledu žádné vzestupy a pády nebyly. Šlo jenom o běžnou lidskou animozitu, o Urbanovu citlivost na kyselý pach Romancovy košile.

Teď vybral ze spisu hlavní poznatky a udělal si poznámky na žlutý kancelářský papír, jaký je vidět v amerických filmech, v nichž herci předstírají úřednickou práci.

Pak mu myšlenky odskočily k včerejšímu večernímu telefonu. Divil se, jak mohl zapomenout. Zapátral vzrušeně v kapse a našel lístek s číslem. Brouku, jsi to ty? Rychle, dokud je Romanec pryč. Jeho trucování dlouho nevydrží. Přitáhl si k sobě telefon, který na skleněné desce stolu protivně zaskřípal. Sklo na stole je nepříjemná věc. Studí a brání souladu člověka s materiálem. Člověk přece žije s věcmi a usiluje s nimi o shodu. Jindy by ho nenapadlo o tom přemýšlet, teď mu sklo překáželo, i když nevěděl v čem.

Vyťukal číslo a čekal. Co jí řekne? Brouku, jsi to ty? Rozhodoval se, zda nemá rychle zavěsit, protože si měl všechno promyslet dřív, než se rozhodl zavolat. Začíná dobrodružství odrostlého školáka školáckými metodami.

Když houkání telefonu umlklo, ozval se mužský hlas. Takže manžel?

„Halo?“ řekl Urban schlíple.

„Koho byste rád?“ Po uctivém pozdravu následovala přátelská otázka. Nikoliv s kým chcete mluvit, ale jestli by někoho rád. Tím Urbanovi mírně stoupla nálada. Protože ono rád znamená jistě mít rád.

„Víte, já bych rád mluvil...“

„Jen se nestyďte, pane. Od toho jsme tady, abychom vám vyhověli, posloužili. Poskytujeme služby nejvyšší kvality. Tisíce děkovných dopisů.“ Nemyslel to vážně, sám se svému výroku smál. Tím hned vyvolal Urbanovu pochybnost, zda volá na správné číslo. Přečetl je proto z papírku a byl ujištěn, že volá tam, kam chtěl zavolat. „Máme ten telefon teprve od včerejška, takže jste si pospíšil. Nikdo vás nepředběhne, pane.“ Jak se Urbanovi zdálo, dodával to posměšně.

„Rád bych mluvil s jednou dámou.“

„Přirozeně, s kým taky jiným. Musíte mi ovšem říct s kterou. Je jich tu několik.“

Asi jsem zavolal do kadeřnictví. Včera jsem mluvil jistě s majitelkou podniku, protože v devět hodin večer je personál už doma.

„Ten váš podnik někomu patří. Tak bych rád mluvil přímo s ní.“

„Myslíte paní Beatris? Tady tomu šéfuje paní Beatris.“

Cože? Beatris? Beatrice? Nejspíš jde o umělecké jméno. Kam jsem se to dovolal? Potvrdil však statečně, že si nepřeje mluvit s nikým jiným, než s paní Beatris.

Na druhé straně sluchátko kleplo o tvrdou plochu a bylo ticho. Jestli teď vejde Romanec, zavěsím. Paní Beatris. Sehnal dohromady všechnu energii a čekal.

„Halo?“ ozvalo se.

Byla to ona. Hlas se sice nehoupal v mazlivých vlnách, ale nedal se zapřít. Urban musel něco říct, protože čekala na odpověď.

„To jsem já“, řekl konečně, odkašlal si, protože mu vysadil hlas. Nepamatoval se, kdy se mu něco podobného stalo.

„Kdo?“ V otázce zazněla jistá netrpělivost, která byla zcela pochopitelná.

„Koho jste volala včera večer v devět hodin a ptala se, jestli má doma svou starou kozu? Já se tedy hlásím do služby.“

„Proboha, co máte na mysli? Do jaké služby?“

„Přece jste říkala, abych přišel hasit. Že je u vás požár. Neřekla jste to přesně takhle, já vaši řeč jenom napodobuji, ale vzpomněl bych si, kdyby o to šlo.“

Udělala to, co čekal. Dala se do smíchu. Odtáhl sluchátko od ucha, protože mu vibroval bubínek.

„Za jakých okolností byste si vzpomněl?“ ptala se teď koketně, mazlivě protahovala intonaci, stejně jako minulý den večer.

Pochopil, že háže na dálku třpytku. Řekl: „Za všech okolností.“

„Neříkejte, vy jeden. Takhle kupovat zajíce v pytli. Zase se mi jednou něco povedlo. Ty pražský telefony zaslouží nakopat. Musím se vám omluvit a doufám, že moji omluvu přijmete, pane.“

„Romanec se jmenuji. Co se stane, když budu trvat na satisfakci?“

„Vždyť se zase tak moc nestalo. Nebo stalo?“

„Nestalo. Celou noc jsem na vás myslel, do práce jsem ráno přišel nesoustředěný a jsem celý den dost špatný. Představoval jsem si, jak u vás hasím požáry, jen tak, bez pomocných prostředků, jen svými chabými silami.“

„Doufám, že na tom nebudete tak zle. Podle hlasu soudím, že jste chlapík. Ovšem bez vzpomenutých prostředků byste udělal chybu. Bez nich je to dneska riziko. Takže jste romantická povaha. K tomu je tady Evženie. To je vysazená na romantiky. Můžu vás objednat.“

„Přiznám se, že mi za celou noc Evženie nepřišla na mysl. Do Evženie, říkám to nerad, mi nic není. Stejně byste mi však měla dát adresu.“

Všechno bylo jasné. Cítil, jak mu někudy tělem putuje kus ledu. Adresu dostal. Ani si ji nezapsal, protože věděl, kde to je. Dva domy dál od biografu, kam kdysi chodil s Astridou, ještě byli svobodní a měli na biograf čas a chuť. Kino ještě stálo, ovšem po několikeré rekonstrukci.

Chvíli ještě nezávazně povídali a pak si už neměli co říct.

Nechápavě kroutil hlavou. Může to být náhoda? Včerejší večerní rozhovor o prostitutkách a teď tohle?

Přišel Romanec a bylo vidět, že nové dojmy zapudily dojmy minulé.

„Celej lidskej život je pitoreskní soubor volovin. Složíte je dohromady a z toho všeho vám vyjde velikost života. Jsme jenom chudáci a doufám, že jediní v téhle galaxii.“ Zadíval se tázavě na Urbana, jako by se omlouval za předešlé vystoupení, které ho přimělo k úprku z místnosti. Urban byl ještě pod vlivem svého rozhovoru s paní Beatris, proto se tvářil více méně přívětivě. Minulý spor byl zřejmě zapomenut, což bylo v jejich dosavadních vztazích obvyklé. Jedovatosti si střádali do zásoby.

„Člověk se drásá, ubejvá ho, opotřebovává se, a když si večer sedne, já nevím jak vy, tak vidí, že už je zase o kus blíž ke konci – a nikde nic. Zase ten den stál za hovno. Holdingová společnost někde v Bejrútu. Na ten kout světa máme experty. Co myslíte, že mi řek ten fousatej seladon? Když s někým koresponduju, mám si nejdřív zjistit, o koho jde. Dřív, než napíšu adresu. Nadutec jeden. Chtěl mne urazit, ale narazil na pravýho. Vomlátil jsem mu to vo fousy. Od toho tu je, aby informace poskytoval. Když je nemá, jeho chyba.“

Sedl si, rozepnul košili u krku a povolil kravatu. Nosit kravatu bylo pro Romance utrpení. Nejraději by do práce chodil v sepraných džínách a ve vytahaném svetru, který nosil doma. Urban si za peníze, které mu banka rok co rok vyplácela na ošacení, pořídil tři tmavé obleky. Dvouřadový se širokým proužkem, dva jednořadové bez proužku a s úzkým proužkem. K nim nosil decentní kravaty. Romanec nosil jeden oblek celý rok, jenom kravaty střídal. V jediném svém tmavém obleku vypadal jako ošumělý lovec autogramů. Vypravovalo se o něm, že jednou na chodbě potkal prezidentovu poradkyni přes marketing, Lukavcovou. Podle štítku na kapse poznala, že vidí zaměstnance banky, viděla ho však poprvé, proto se zastavila a propalovala ho očima, dokud, celý rudý, nezmizel za rohem. Škodolibí jazykové pak šířili, že se přiznal k pocitu, že ho ta baba chtěla určitě sbalit.

Vyhlašujeme tvrdá pravidla, říkal si teď Urban, a pak je klidně nedodržujeme. Co si asi o nás myslí nějaký soudce okresního soudu, když nás tam zastupuje tohle individuum? Že šupák žaluje šupáka. Kdy to konečně někoho napadne? Možná, že v Bejrutu na to přijdou první.

„V člověku je nesmírné množství nadutosti a domýšlivosti,“ přemýšlel teď nahlas Romanec. „Nebo to ani nemusí být domýšlivost, co nás nutí útočit, může to být jenom obyčejný strach. Strach z toho, že ti kolem mne poznají, že jsem taky jenom ubohý, zranitelný a konečný, sám voják v poli, ztracený kdesi ve vesmíru... není to k smíchu?“ Uvědomil si, že ho Urban poslouchá. Když takto uvažoval, většinou mluvil spisovně. To Urbana mátlo. „Kecám, co? Jakejpak ztracenej uprostřed vesmíru. Uprostřed houfu pitomců, kteří jsou na tom stejně a mají jenom tu výhodu, že na to zatím nepřišli. Ztracenej uprostřed papírovýho smetiště. Život se nám scvrkl do záznamů, který vypadly z počítače. Tadyhle jedna kolonka a co všechno tam je. Jeden žasne. Je mi jasný, co si řeknete. Každej si musíme zvyknout na to, že jsme jenom statistický číslo. Jenom číslo, který je tady v počítači bezpečně schovaný jako v márnici. Žádná paní Vopičková z Horních Počernic. Že má křečový žíly? Dceru ve škole? To je nám fuk. Statistickej občan nemá na city právo. Jste tam taky. Já se kouknu, chcete? Nechcete. Myslíte, že kecám. Není nic příjemného, když na to člověk přijde,“ uzavřel dvojsmyslně.

„Nemyslete na věci, se kterými se nedá nic dělat. Zbytečně si děláte starost,“ zvedl Urban hlavu od papíru, na který něco psal, a přitom jedním uchem poslouchal. Z nějakého důvodu projevoval dobrou vůli, uvědomit si to, byl by se divil.

„O tomhle problému se už lidé něco napřemýšleli. Samozřejmě tam, kde už tato evidenční technika delší dobu pracuje. My jsme teprve na začátku, proto se zatím jenom divíme. V Americe se už jistě drží za hlavu. Jak člověka zlidštit místo odlidštit. Chápete? Nejblíž k sobě lidé měli, když měli holý zadky. Myslím to ovšem obrazně.“

„S holým zadkem chodí pořád pěkný kus světa a nezdá se, že by tam lidé k sobě měli nějak blíž,“ opáčil Urban.

„Jistě, jenže já to myslel jako stav nouze nejen těla.“

„Zatím jsme nepoznali nic, co by stav nouze popíralo. Stav nouze je univerzální stav člověka. Trvat bude, pokud bude trvat člověk. Rozlišení je v jevových polohách a jenom mezi určitými vrstvami společnosti. V souhrnu a v určitém slova smyslu není podstatný rozdíl mezi boháčem a chudákem.“

„S uzarděním přiznávám, že jsem taky musel chodit na marxismus,“ opáčil Romanec. „Podotýkám, že nerad a proti své vůli.“

„Tohle s marxismem nesouvisí, pane doktore. Odcizení může nastat všude, kde existuje moc. Odcizená moc je všeobecný stav každé historické epochy. Nebo ne?“ Urban položil tužku a pohodlně se opřel o opěradlo židle. Popojela s ním dozadu a on měl chuť si dát nohy na stůl.

„Zajímavé je, jak se ta moc převaluje na vrcholu, jednou sem, podruhý tam,“ přešel Romanec ochotně na Urbanem nabídnuté téma. „Z toho jednou sem, podruhý tam si dovolím vyvodit, že ani dnes by odcizení nemuselo být fatální, i za dnešní počítačové techniky, kdyby... Kdyby co? To je to, co nevím. Kdybych jako člověk jednal lidsky odpovědně? Kdyby se mi podařilo rozechvět sociální cítění svýho čtenáře. Kecám, co? Nejsem odborník na tyhle vědy, ani nevím, o který vědy jde, jenom tuším, že všechno je někde v lidech a ne v tý zasraný technice. Vidíte to? Už mi to zase blbne,“ ukazoval na terminál.

Urban k němu zvedl oči, které předtím upíral na nástěnné hodiny, na nichž se měnila čísílka. Nesnažil se poznat, v čem je chyba. Každý člověk prochází stejnými fázemi života, říkal si. Nejdřív to je období životního optimismu, kdy se zdá, že všechno zmůžu a na všechno stačím. Pak následuje období deziluze. Snažím se sice, ale objevuji překážky, na které buď stačím, nebo nestačím. Posledním stádiem je fáze zmoudření. Člověk pozná, že je jenom chudák mezi chudáky, bezbranný mezi podobnými. Tady moc záleží na něčem, co je mi záhadou. Jsou lidé, kteří právě v téhle fázi zmoudření – tedy rezignace – přicházejí s největším dílem. Místo aby to zabalili, vybuchují energií. Tak vědět, čím to je. Jak to, že člověk, který poznal, že to dál nejde, najednou proráží zeď, která mu stojí v cestě? Najít na tuhle otázku odpověď, jsem mistr světa.

Tak se nechal unést povznášející úvahou, že nepostřehl, že jeho kolega pokračuje v řeči. Snad odkrýval své poslání literáta, protože se obracel na Urbana s tvrzením: „Tady je historické místo literatury.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příběh plný lásky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.