Pavel Kohout

MŮJ ŽIVOT

S HITLEREM, STALINEM A HAVLEM

II

TO BYL MŮJ ŽIVOT??

PŘEDBĚŽNÁ BILANCE

Academia

Praha 2011

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Kohout, Pavel

Můj život s Hitlerem, Stalinem a Havlem / Pavel Kohout. –

Vyd. 1. v tomto uspořádání. – Praha : Academia, 2011. –

1772 s. – (Paměť ; sv. 35/1-2)

Obsahuje: I. Z deníku kontrarevolucionáře : memoáromán –

Kde je zakopán pes : memoáromán – II. To byl můj život?? –

Předběžná bilance

ISBN 978-80-200-1921-9 (sv. 1-2 : váz.)

821.162.3-3 * 929 * 821.162.3-051 * 323.22-051 * 316.7:32 * 314.15-026.49 * (437) * (437.3) * (436)

- Kohout, Pavel, 1928-

- čeští spisovatelé – 20.–21. stol.

- disidenti – Československo

- kultura a politika – Česko – 20.–21. stol.

- exil – Rakousko – 20. stol.

- české prózy

- autobiografické prózy

821.162.3-3 - Česká próza [25]

929 - Biografie [8]

© Pavel Kohout, 2011 (v tomto vydání). Rok prvního vydání /©/ jednotlivých částí: Z deníku kontrarevolucionáře aneb Životy od tanku k tanku, 1997; Kde je zakopán pes, 2002; To byl můj život, 1. díl 2005 a 2. díl 2006; Předběžná bilance, 2011

Epilogue © Jiří Gruša, 2011

Photographs © Oldřich Škácha, 2011

ISBN 978-80-200-1998-1

ISBN 978-80-200-1921-9

Obsah

To byl můj život??

Jízdní řád života i knihy

1.

ON + JÁ = MY

2.

Poláček se počešťuje

3.

Chcípáčkovy strasti a radosti

4.

Sex v osmi

5.

Protentokrát

6.

Evangelíkem

7.

Mučedník a jeho učedník

8.

Naděje má jméno Disman

9.

To jsem já, svoboda mladá!

10.

Čím být, aby se bylo někým?

11.

Bujná fantazie

12.

Rozvod s Dismanem a zásnuby s revolucí

13.

Pavka v zemi divů

14.

Po Fučíkovi Dikobraz

15.

Špatná píseň o pyšné princezně

16.

Básník slouží lidu

17.

Konec básníka v Čechách

18.

Od ‚Oleka‘ k ‚Dialogu‘

19.

Za co, soudruzi??

20.

Chudáčci schopní všeho

21.

1 + 1 = 5

22.

Láska jako taková

23.

Číslo popisné 177

24.

Vynalézání trakaře

25.

Kohout s cizím peřím

26.

Hledání kamerou

27.

J. M. = Z = Zet = J. K.

28.

K Němcům

29.

Úděl klaunů

30.

Sedmašedesátý

31.

Krátké jaro před dlouhou zimou

32.

Ptáčci se vrátili do klece

33.

Mezi

34.

O padlém a podlém

35.

Hledání skulin

36.

V objetí Ministerstva lásky

37.

Čvarduška a Kukilinka

38.

Vyjet, či nevyjet?

39.

Pavel Havel

40.

Šance z třetího koše

41.

P. F. 77

42.

Něžná katyně

43.

Jeden den

44.

Zmrtvýchvstání zakopaného psa

45.

Loučení s Ithakou

46.

Svět nanečisto

47.

Svoboda natvrdo

48.

A z vrcholu, August…!

49.

Dvě rány

50.

Remini

51.

V Rakousku natrvalo

52.

V Rakousku doma

53.

Ta práce

54.

Když neví levice

55.

Můj dům – můj hrad

56.

Posily

57.

Zápas s anděly

58.

Ajncvajdraj!

59.

Pozdní sestra

60.

Maximax

61.

O vlas!

62.

Don Pablo de la Mancha

63.

Pes, který se smál a kousal

64.

To bylo tenkrát na ostrově Capri

65.

Svůj širák odhazuji v dáli

66.

Národ v exilu

67.

Národ doma

68.

Albrecht Veliký a sedm trpaslíků

69.

Prázdniny bez konce

70.

Spanilé jízdy Čtecích cest

71.

Stará láska

72.

Dopis mrtvému

73.

Nesnesitelná těžkost Milana K.

74.

Zločin a trest

75.

Princezna Anna

76.

Máma, táta, já a Eda

77.

Salamanderkrigen

78.

Samá voda

79.

Vinum bonum

80.

Hle, Kostnice!

81.

Osmdesátý devátý

82.

Len dve minúty!

83.

Domů a hned zase zpátky

84.

85.

Šmé

86.

Pevný bod

87.

Marťan s lidskou tváří

88.

PĎFŇJ

89.

Rozvod po československu

90.

Poslání

Dodatky

Dík

Předběžná bilance

Doslov spisovatele a básníka Jiřího Gruši

Dílo Pavla Kohouta

TO BYL MŮJ ŽIVOT??

In memoriam

celoživotních druhů,

kteří svá poznání nestačili zaznamenat.

– – –

In spe

generaci vnuček a vnuků,

aby tušila.

– – –

P. K.

– – –

UŽ DLOUHO ŽIJU!

DO SUCHÉHO LISTÍ PADÁ MÁ POUŤ

A CO BY MĚLO PROVÁZET MŮJ VĚK –

ODDANOST, LÁSKA, HOJNOST PŘÁTEL,

V TO NESMÍM DOUFAT.

TĚKAVÝ STÍN JE ŽIVOT, ŠPATNÝ HEREC,

CO NA CHVÍLI DIV PRKNA NEZBOŘÍ

A PAK UŽ KDE NIC TU NIC.

Macbeth

(překlad Erik A. Saudek)

– – –

CHCI PO SVÉM ZPÍVAT, PSÁT A PÍT A SNÍT SI

A TY SNY NAPLNIT A CHODIT PO MĚSÍCI,

CHCI VYKŘIČET SVÁ NE! A RVÁT SE PRO ANO.

JÁ CHCI BÝT CYRANO, ROZUMÍŠ? CYRANO!!

Cyrano!!

(překlad Pavel Kohout)

– – –

Příběhy, stejně tak literární jako lidské, i když se blíží ke konci, který už na nich může zdánlivě málo změnit, nemusí ještě mít svůj smysl. Některé, jako třeba hra o Cyranovi či román Katyně, je dokonce dostávají teprve se závěrečnou scénou nebo dokonce až s poslední větou. Protože tento životní příběh bude z logické příčiny v jisté chvíli zastaven a na pointu dopsanou osudem si společně se čtenáři počká i autor, chce případným průzkumníkům svého života pomoci tím, že spletitou trasu rozčlení do přehlednějších úseků a osadí viditelnými milníky, jakými jsou pro spisovatele jeho literární práce; ty odhalují stav jeho ducha spolehlivěji než jiné dokumenty. Pokud jde o určení žánru, který by tomu životu odpovídal nejspíš, jeví se mi být nejvhodnější kombinace klasického občanského dramatu o čtyřech aktech s vložkami krvavého grandguignolu i ztřeštěného vaudevillu. Jednotlivá jednání by mohla nést názvy Zaslepení, Prohledaní, Vynesení a Navracení.

Pokud svůj život srovnávám s hrou, nemám na mysli variantu estrádních scének, jakými jsem začínal, ani fiktivních dramat, jaká jsem psal i režíroval později. Každá lidská existence je tak náhodná a ve své podstatě bezsmyslná, že záleží pouze na nositeli, jaký obsah jí v čase vymezeném mu osudem dá. Prostě řečeno: jakým způsobem svůj život přežije. Velmi brzo mi řekl instinkt, že mě od tíhy vlastní smrtelnosti vždycky alespoň na čas osvobodí vstupování do jiných příběhů, skutečných i smyšlených, ať už jako jejich čtenář, jejich autor či dokonce jako jejich účastník. V mezičasech jsem ovšem představoval sám sebe a jako extrovert od přirození spíš vášnivě přehrával než opatrně podehrával, proto je můj životní běh-příběh tak nevyrovnaný. Jeho obsah se tu vynasnažím přehledně postihnout, jeho smysl se vymyká mému soudu, který zůstává na divácích a kriticích. Takže vstupme na cestu mapující čas od narození až po rozdělení vlasti.

1.

ON + JÁ = MY

Krátkodobá paměť, míní nejen vědci, ale i zkušenost, nás opouští mnohem rychleji než dlouhodobá, jejímž nedostatkem zas je, že časem splývá s fantazií. Teprve od roku 1955 vyčnívají nad mým životem jako vodící tyče ve vysokém sněhu denní zápisky, dost orientující, i když pro stručnost neúplné. Těch vlastně rozhodujících pětadvacet let života předtím dokládají jen zachované texty, od nejstarší básničky o pirátech přes referáty pro dorost Církve českobratrské-evangelické, hříčky pro Dismanův či písně pro Fučíkův soubor až po dopisy prvním láskám, sbírky veršů a úvodní pokusy o celovečerní hry Volá Barcelona a Dobrá píseň.

Přízeň osudu, který nechává ,Objekt‘, jak své klienty nazývali tajní strážci minulého režimu, přežít v aktivní činnosti do slušně vysokého věku, mu umožňuje neobvyklý nadhled. Dostavuje se zvláštní schizofrenie, kdy se staršímu zdá, že ho s mladším spojuje pouze jméno. Je to tím markantnější, že právě od chvíle, kdy jeho životní cesta začíná být sledovatelná ,sněhovými tyčemi‘ diářů, začíná se stále zřetelněji odchylovat od prvotního směru.

O mnohém, na co tu jakožto kronikář sebe sama narazím, abych to posoudil v nových souvislostech, jsem psal už koncem šedesátých let v knize Z deníku kontrarevolucionáře a koncem let osmdesátých v knize Kde je zakopán pes, s nimiž tu proto v zájmu nových čtenářů dojde k záměrnému prolínání. Oběma dílům připadlo označení ,memoáromán‘; literární je jejich forma, jinak jsou ze stejné látky jako tato třetí: tou látkou je vlastní život, nazíraný uživatelem ještě po dalších dvaceti letech. Ale: byl to opravdu můj život, co znovu doluji ze závalu času s podporou diářů, archivu, vzpomínek i s pomocí svých kritiků, kteří tu budou citováni? Někdy se mi zdá, že těch životů bylo víc, anebo že jsem v tom jednom těle nebyl sám…

Snad tohle ohlédnutí jenom získá, když se odkloní od zvyklostí běžných memoárů a rozdělí si svého hrdinu, jemuž se v rodné zemi módně říká ,kontroverzní‘, alespoň na dva. Ten jeden budiž on, ten druhý já, vždyť stejně neutajíme, že jsme to my oba, srostlí jako siamská dvojčata nezaměnitelnou povahou.

2.

Poláček se počešťuje

„Je neděle nebo svátek, nevím už, jsou mi tři roky a hraju si v naší vile na varšavské Žoliboři v ulici generála Zajončka, když se zčistajasna setmělo a někde strašně blízko udeřil blesk, už nikdy nic v životě mě neoslnilo tak, jako ta zsinalá čára spojující nekonečně dlouho nebe se zemí, a nikdy jsem neslyšela strašnější zvuk než ten, co následoval: to se zřítila velká výplň francouzských dveří, jak jimi v hrůze proskočil Baryk. Představte si ten obraz: Kousek ode mě se bortí s třeskem skleněná stěna a ve fialové záři ke mně letí vzduchem s vlajícíma ušima a fosforeskujícími chlupy – kdo jiný než ďábel?“

Takhle vzpomíná ve hře Kyanid o páté na dětství smyšlená polská spisovatelka, ale mohutný pes Baryk opravdu žil a výstup se odehrál. Vila stála v polském lázeňském městečku Oświęcim a skutečné dítě s plavým kohoutem na hlavě se jmenovalo Kohout Pavlík. Je to jeho nejranější uchovaný vjem a on se bude léta bát psů, než ho k nim před čtyřicítkou navždy připoutá první jezevčík vhodně zvaný Adam. Ale byl to i jediný kaz na pocitu dlouhého a nezkaleného štěstí, jež neslo tři milované tváře: tatínkovu, které tak slušel tlustý hebký kožešinový límec, maminčinu, občas tajemně zakrývanou širokými automobilistickými brýlemi, a Náninu; Nána byla polská venkovanka, která se starala o vilu, zahradu, Baryka a hlavně o blonďáčka s bujnou vlnou. Aby prodal dostačující počet kabrioletů a limuzín značky Praga, kterou na polském jihu zastupoval, musel elegantní a vtipný Otomar žít večer co večer společensky, což mu usnadňovala hezká a veselá choť Ludvíka, rozená Ťalská, která dokonce úspěšně jezdila první autorallye.

Kde se vzali, než se vzali? Kdo poslal na svět je dva a spoluurčil tak jejich osud i povahu, nežli ji smíšenou odkázali pozdnímu a jedinému synkovi? Ten pocítí po víc jak půl století první mravenčení, když čte vlastní hodnocení předků v životopise dvacetiletého, sloužícím dnes už neznámému účelu, ale nesporně takzvané ,kádrové‘ povahy.

Nejsem z dělnické třídy, naopak, moji předkové šli proti ní.

A dále: maminčin otec, ředitel bankovní filiálky, a otec otce, centrální ředitel uhelných dolů, byli

malí lidé s několika dětmi, kterým kapitalismus dával jenom ty zvučné tituly.

Hle, první ideologický posun duše čerstvě poválečného mladíka, která formována revolucí nalézá ryzí hodnoty pouze v lidu, do něhož však zařazuje i maloburžoazní dědečky. Jací byli ve skutečnosti, viděni pozdějšíma očima vnuka už mnohem staršího, nežli stihli být sami?

O tatínkově otci podává v čísle 24 třiačtyřicátého ročníku z 15. června 1895 svědectví ctihodný c. k. rakouský věstník Berg- und Hüttenwesen, tedy Hornictví a hutnictví. Johann Kohout, označený jako „Aut. Bergingenieur und Betriebsleiter in Karwin“, podrobně líčí příčiny, průběh a likvidaci obrovského důlního neštěstí, k němuž došlo v Karviné 14. června 1894 na dolech hraběte Larisch-Mönnicha a při němž on z titulu své funkce působil jako záchranář v čapkovské ,první partě‘. Toho dne osiřelo asi tisíc dětí dvou set třiceti pěti českých, slezských a polských horníků i techniků. Problému neznalý potomek ponechává hodnocení špičkovému odborníku své generace profesoru ing. Jindřichu Bilanovi CSc., který zprávu objevil a sám napsal o karvinské katastrofě odborné pojednání podobající se spíš thrilleru.

„Ze všeho vyplývá, že Jan Kohout, člen Českého spolku báňských inženýrů a zpracovatel ,Jízdního řádu pro Jízdy na kleci‘ byl člověk odvážný a na dnešní poměry až hazardní. Ale měl také sociální cítění. Jak už to v životě bývá, právě on při likvidaci havárie odvedl obrovský kus práce, avšak ocenění dostal jeho nadřízený. Vnuk může být na svého dědečka hrdý.“

Ten zdědil po babičce Marii, kterou jako dítě nadšeně navštěvoval nejdřív v Německém a pak Havlíčkově Brodě, vedle receptu na své nejmilovanější jídlo, šlonzáckou ,čočku s rýží‘, i mosazný kahan dědečka Jana s jemnou, snad protimetanovou síťkou a vyrytým nápisem ŘIDITEL, s nímž v oněch tragických dnech fáral, než byl sám zraněn. Později trvale ozdobí ve Vídni knihovnu po tatínkovi Otomarovi, který se v Karviné narodil ze šesti dětí, a stane se symbolem vnukových sympatií k jaderné energii; ty mu způsobí trvalé obtíže, protože s nimi bude v Rakousku téměř osamocen.

Tatínek maminky měl k prostému lidu ještě o hodný kus dál; byl bankovní ředitel napřed v Táboře, kde se narodila, a potom dokonce v pražské Živnobance, do níž postupně uvedl polovinu svých dětí, kterých bylo podle dobového průměru taky šest. Ještě předtím si stačili synové zaválčit proti sobě, jeden jako voják císaře pána a dva jako legionáři profesora Masaryka. Nejmladší z nich, Karel, se později vzepřel i Němcům a padl za vlast na popravišti v pražských Kobylisích. Chlapeček si dědečka Vilibalda Ťalského pamatuje pouze z vybledlé fotografie: obřadně oblečený tlustý pán s cvikrem na nose popíjí minerální vodu na karlovarské kolonádě, kde měl vnuk zažít nesrovnatelně víc, mimo jiné sloužit v armádě, napsat pár her i první prózu a potřetí se oženit.

Základní správnost pohledu na prarodiče i rodiče bude nicméně za půl století potvrzena restitucemi: nemovitý i movitý majetek po předcích veškerý žádný, první a jediný, a to ještě jen malý letní dům si koupil za divadelní tantiémy až právě vnuk revolucionář.

Na otci Otomarovi mu přijde nejpodivuhodnější, že se při svém bohatýrském letu životem a světem vůbec oženil, že si k tomu vybral ze všech ženských, které ho obletovaly až do smrti, právě tu, co si vzal, a že našel čas a hlavně chuť udělat si s ní v šestatřiceti syna, který mu pěkně svázal křídla. Mladý obchodní akademik z pražské Resslovy ulice se vydal o prázdninách 1914 na výlet do tehdy ruské Varšavy, kde ho zastihl počátek světové války. Právě v ten den si koupil prsten s ametystem, zvaný v Polsku rynk kawalierski a signalizující, že jeho nositel ochotně nabízí osobám ženského pohlaví vše kromě manželství. Své radovánky přetáhl o pár hodin, které ho pak stály pár let, ale zato vybavily úžasnou zkušeností pro zbytek života. Carská vláda náhle neprodyšně uzavřela hranice a prohlásila i studentíka z Prahy za civilního zajatce. Jako graždansko-plennyj si udělal nedobrovolný, ale i tak jedinečný civilní zájezd po celé sibiřské magistrále. Hlídaný transport byl v dalekém Vladivostoku jednoduše rozpuštěn a zajatcům uloženo – o tempora, o mores! – nějak se uživit a předvést se jednou za měsíc na policii.

Mladému muži pomohlo, že ovládal účetnictví, jazyky a vodku. Synovi, dědici prstenu, který vyhlásí v rodině putovním, utkví několik sugestivních líčení jako třeba to, proč otec opustil pevné místo pokladníka firmy budující dřevěné železniční mosty: sledoval, jak jsou konstrukce šizeny o materiál, takže těžce nesl místní zvyk, podle něhož museli stavitelé každé nové dílo osobně překráčet těsně před prvním zatěžkávajícím vlakem. Proto brzy přijal nabídku jakéhosi mongolsko-čínského cirkusu, s nímž proputoval Rus v opačném směru. Válečnou bídu dokumentoval v jeho vyprávění nezapomenutý obraz homolky cukru visící v jídelním stanu nad samovarem, aby si každý mohl před lokem hořkého čaje alespoň líznout.

Takto světoběžnému otci syn nikdy nezpochybnil příběh, který rád vyprávěl, jak ukryl za občanské války před bílými kozáky rudého komisaře a zachránil mu tak život. Zněl zcela věrohodně, mohl ho přece v Jaroslavli na Volze, kam mezitím dospěli, snadno ukrýt jako krmiče v podniku, jehož byl už dávno hlavním účetním, a má přesvědčivou pointu: zachránce Otomar Janovič Kohout se právě za ten čin směl jako jeden z mála Čechů vrátit domů přes novou sovětskou hranici s Polskem.

Osud podobně štědrý, jaký zažije syn, ho brzy po návratu svedl s jedním z tehdejších společenských dandyů, přibližně stejně mladým hrabětem Kolowratem. Celých sedm let mu dělal sekretáře, a lze si představit, co to obnášelo v Praze, která se po dvou stoletích temna a sto letech obrození učila být světácká. Byla to pravděpodobně tahle konexe, co pak mladému Otomarovi pomohlo k polskému zastoupení české automobilky, kterou hrabě preferoval. Nenadálé zemětřesení světové hospodářské krize vyřídilo mladého ředitele hned po jeho zákaznících; počátkem třicátých let si jako jeden z půldruha milionu čerstvých nezaměstnaných přivezl zpátky do Prahy se ženou i malého Poláčka. České dítě z něho rychle udělala pražská škola, politického Čecha, přesněji Čechoslováka! ještě za dětství mnichovská krize a její vítěz, německý Vůdce. Jako dospělý muž pochopí, že jemu vděčí i za Stalina, kterého mu Hitler přivolal jako osvoboditele nejdřív od okupantů a pak od svobody.

Návrat do Prahy byl i pro čtyřletého šok. Místo vily a zahrady pokojíček původně určený pro služku, který sestře v nouzi poskytl hodný strýc Josef; vděčný synovec mu to oplatí za čtyřicet let, až ho bude, odloženého v příměstském starobinci, jezdit týden co týden holit. Jak se rodina dík dvěma pilným a nadaným začala znovu vyšvihávat z chudoby, patří do žánru proletářské literatury první republiky. Paní ředitelová zapomene na svou hrdost a plete a plete a plete svetry, šály, čepice a rukavice pro místní uzenáře, papírníky a ševce, lev polských salonů se chodí představovat a představovat, až ho spojený obdiv šéfsekretářek dotlačí do Československé obchodní komory a odtud už jeho talent opět vynese do řídicího postavení, tentokrát v moderní budově Pražských vzorkových veletrhů.

Jeho konkrétní politická orientace synkovi neutkvěla, ale otcova ,levicovost‘ byla pro něho co rozum vzal nesporná, aniž by popíral, že ji mohl vyvolat teprve mnichovský diktát, průběh války a hlavně vliv charismatického přítele, pravoslavného kněze, básníka a nakonec hrdiny Vladimíra Petřeka. Nesporným důkazem zůstává také otcův dlouhotrvající šok ze strmého sociálního pádu, který tak srdnatě podchytila maminka, když se nestyděla riskovat i pád společenský; otcův definitivně skončil těsně před válkou, když byl jmenován generálním ředitelem firmy Ossa, spravující tovární komplex v Praze-Vysočanech. Vznešeně znějící latinský název znamenal česky Kosti a nelhal; tatínek vedl snad nejsmrdutější podnik v zemi, vyrábějící z odporných odpadků omamně voňavý klih a chuti prostou želatinu na lahůdky.

Až jeho syn začne bilancovat vlastní život a postupně sčítat jednotlivá suma sumárum, bude osudové selhání kapitalismu zažité na vlastní dětské kůži prohlašovat do omrzení za nejranější motivaci, která ho hned po válce přivedla spolu s oběma rodiči do komunistické strany. Kuriózní epitaf věnuje otci po porážce ,Pražského jara‘ brněnský večerník, když oznámí, že kontrarevolucionář Pavel Kohout je ve skutečnosti synem majitele pražských veletrhů – rozuměj: buržousta – původním jménem Otto Hahn – rozuměj: žiďák! Noviny na žádosti o tiskovou opravu nezareagují a syn prvně v životě zažaluje. Po roce bude obeslán k stání a pojede do Brna v naději, že takovou lež jako věž nemůže spolknout ani nejzaujatější soudce. Omyl! Žalobu zamítne jako bezpředmětnou, když za opravu uzná žurnalistický unikát, který nejčiřejší náhodou právě téhož rána vyšel v žalovaném listu mezi drobnými zprávami.

„Otcem P. Kohouta byl O. Kohout.“

Zatím jsme však ještě hluboko v předválečné demokracii a chlapeček nejvíc trpí tím, že je chcípáček.

3.

Chcípáčkovy strasti a radosti

Náš Pavlík byl po kompletní sbírce tehdejších dětských nemocí – záškrt, spalničky, plané neštovice a spol. – tak slabý, že ho maminka musela do druhé třídy obecné školy na tehdy Dürichově náměstí v Praze-Bubenči občas dokonce nosit na zádech. Cítil se pokořen, nejednou se o přestávce schoval v šatně za kabáty, aby alespoň nemusel před spolužáky pít lisované hroznové víno nebo dokonce – hanba, hnus a hrůza, hotový horor! – rybí tuk. Vzhledem k jeho chatrnému stavu mu maminka nemohla ani nařezat, takže si taky jen tiše zoufala. Chlapečkovy Vánoce byly tradičně provázeny hnisavou angínou a před zadušením ho pokaždé zachraňoval chirurgický řez, prováděný v krku z jakési lékařovy úvahy bez narkózy. Když se bolestná nadílka opakovala potřetí, smilovalo se nad ubožátkem nebe a Ježíšek mu během trápení u pana doktora postavil pod vánoční stromek nádherné loutkové divadlo, ano, Ježíšek! protože ten dar byl viditelně nad poměry. Až mnohem později maminkou přiznáno, že si s tatínkem popůjčovali po celé rodině.

K přepychovému vybavení patřil tucet sad kulis, sestávajících vždy z pozadí, čtyř bočních stojek a někdy i sufity; základní výbavu tvořily královská síň, selská jizba, hustý les, jeskyně a peklo, v nichž se odehrávala většina klasických loutkoher, a soubor asi dvaceti figurek na drátech s kolíbkou, k níž byly nitkami připevněny ruce za zápěstí a nohy za kolena. Korunu všemu nasazovalo elektrické osvětlení, nechyběl ani reflektor s barevnými filtry! Bylo to úžasné divadlo, které fungovalo řadu let, a přesto upadlo v zapomnění tak, že nelze ani vystopovat, kdy. Stalo se zřejmě obětí pubertální erupce, kdy téměř naráz mizí všechny rekvizity dětství zcela zasuty novými proprietami dospívání. Jako nesporně centrální instituce, v jejímž prostorném trupu přeplouvaly mořem času i dekorace a loutky, udeří do očí až teprve v roce 1990 navrátilce z nedobrovolného exilu, který je spíš vytuší než objeví v motouzy převázaném zašlém balicím papíru na vyřazené skříni v garáži sázavské vilky. Obava, že by místo zářící vzpomínky vybalil jen její truchlivé ostatky, mu bude dodnes zabraňovat, aby vzácnou relikvii sundal a rozbalil. Kéž jí dědici dopřejí důstojný pohřeb žehem!

O rok nebo o dva později se o Vánocích objevil zázrak moderní techniky: černý plechový válec, ve kterém zářila tak silná žárovka, že měl nahoře malý komínek se stříškou, aby byl žár odvětráván. Projekční aparát zvaný Laterna magica – ten název bude komerčně zhodnocen až mnohem později! nesl před sebou dvě velké cívky, mezi nimiž se pomocí kliky převinoval přes objektiv lesklý černobílý had z celuloidu. K tomu všemu přidal Ježíšek bílé plátno stahovací jako roleta a především dva filmy: na jednom řádili dva páni, tlustý a tenký, kteří si z nešikovnosti vytrvale ubližovali, až se mohl chlapeček vzdor svým strastem usmát; celý život, kdykoli se na plátně či na obrazovce objeví Laurel a Hardy, bude se pak, často marně, tetelit v očekávání veliké švandy. Z druhé cívky k němu vybíhal jeho jen o pár dnů mladší vrstevník, který však na rozdíl od něho nikdy nepostárne, nejslavnější ze všech myšáků Mickey Mouse se zlomyslným kačerem Donaldem a přitroublým psem Plutem. Když tatínka napadlo, točil klikou rychleji, páni i zvířáci se legračně rozběhli a to už se muselo smíchy plakat!

Tatínek byl, poctivě řečeno, mnohem lepší rodič, než měl být jeho syn. Neminula snad neděle, aby ho nevzal do Stromovky, kde i při čtení novin svedl trpělivě zodpovídat neutuchající otázky a učit chlapečka mnemotechnice, takže si bude už vždycky rozkládat telefonní čísla na dvojice a ty osazovat historickými událostmi, aby mu utkvěly; třeba první pražské po návratu z exilu 297733 bude nabízet paměti přátel systémem Světová hospodářská krize – Charta – Kristova léta. Nejmíň jednou za měsíc bral otec následníka do Říše loutek v Městské knihovně, kde mu sedadlo nastavil tak, aby dobře viděl, a po hře ho zas vyzvedl, aby vytěžil jeho dojmy; mnohem později potomka napadne, že měl tatínek mezitím možná galantní intermezza. Po půl století tam zajde s dcerou své nevlastní dcery, Jolaninou Jolanou, najde ta chytrá přizpůsobivá křesla stále funkční, a když se po hře veprosí do zákulisí ke sbírce starých loutek a kulis, určí bezpečně, v čem co hrálo. Brzo nato odplaví ten zachovalý kout dětství tisíciletá voda.

Nejranější vzpomínky mají i zvuk. Tak třeba příchod jara ohlašoval ječivý hlas; na dvorcích uprostřed domovního bloku zvěstoval desítkám partají, že mohou sestoupit se svým domácím nádobím, jež je možno na místě Drátovááát, letovááát! Souputník ze Slovenska šlapal zas brusné koleso a k oběma se sunul zástup hospodyněk s noži i kamennými hrnci, které drát chránil před rozskočením. A nejmíň jednou za měsíc se ozvala stálá znělka potulného harmonikáře, zpívajícího vlastní árii na slavný šlágr Hvězdy nad Splitem,

Seňorito, až se setmí

a hvězdy zaplanou vesmírem,

pošlete mi pozdrav letmý,

vobalenej papírem!

načež se z oken všech poschodí začaly snášet útržky novin, do nichž byly zabaleny tehdy ještě cenné desetihaléře.

Nejvíc chlapci utkvěl a nejmocněji ho ovlivnil zázrak tak čerstvý, že dosud fascinoval i rodiče: rozhlas. Daleko dřív, než si ho jako magnet přitáhne do Dismanova souboru a tím i k celoživotnímu zájmu, stal se nerozlučným společníkem jeho jedináčkovské samoty. Jakmile se naučil a napsal úkoly, přitiskl ucho k bedýnce, k níž ho lákalo už samo tajemně svítící zelené oko, a poslouchal a poslouchal. Silvestry oněch let, pokud si rodiče odskočili za přáteli, jsou spojeny s bezmezným obdivem ke Ko-Ko, jak si říkala konferenciérská dvojice z Brna, jacísi Konůpka a Kosina, kde je jim konec? A rozhlasové hry ho přímo přibíjely k přijímači dávno před tím, než v nich měl sám vystupovat v dětských rolích.

Dodatečně se mu zdá, že nejdůležitějším prostředkem jeho a nejen jeho výchovy za celých pět let obecné školy byla dnes už dávno zapomenutá instituce zvaná školní rozhlas. Ráno co ráno se okamžik poté, co do tříd vstoupili učitelé, ozvalo zaklepání na mikrofon a z čtvercového amplionu zavěšeného hned vedle portrétu Tatíčka Masaryka a pak Pana Presidenta Beneše se ozvalo, Haló, haló, zde ředitel naší školy, milí žáci, dnes si poslechněte… a následovaly tituly: Slovanské tance, Moravské dvojzpěvy, Má vlast, Věrné milování, My cizinou jsme bloudili, to vše sice jen v pasážích, které se na konci páté minuty vytratily do ztracena, aby mohlo dojít k výuce samé, snad mixed pickles, jistě pelmel, ale určitě každodenní startovní skok do české hudby, která se tak stala logickým hudebním doprovodem dětského života, o jaký budou další generace ošizeny. Díky tehdejším osvíceným osnovám nepřestane muzika chlapečkovi fungovat i dál, da capo al fine!

Vzpomínka zavoní dospělému, kdykoli vkročí do bílé budovy Národní galerie u Výstaviště; bude mít vlezlý pach přípravku na leštění parket nebo pracích prostředků. Když byl tatínek administrátorem Pražských vzorkových veletrhů, obtáčel úchvatnou mnohaposchoďovou dvoranu, jaké se tehdy poklonil i slavný Le Corbusier, pás kójí nejrůznějších firem. Pokud si chlapeček vyprosil, aby směl s sebou, sbírat reklamní barevné letáčky, nálepky, obtisky či vzorky, byl tam, kde se jednou rozprostře sbírka moderního umění, svěřen do opatrování kypré blondýně či ztepilé brunetě, které vládly reprezentacím firem Pexider (pasty) a Pilnáček (mýdla). Symbolem předválečné civilizace mu zůstane tehdejší reklamní praotec pracích prášků, obr-všečistič zvaný Rádion Mac Peresám.

Potomek, jenž to právě píše na otcově vkusně vyřezávaném psacím stole od slovutné vídeňské firmy Gerstl, jenž ho měl spolu s křeslem a knihovnou provázet napříč životem a pak za ním dokonce se synem Ondřejem emigrovat zpět do Vídně, se stále virtuálně vidí u téhož tehdy ještě mladého stolu v otcově starém pokoji, jak zoufale zírá na prázdný papír a ptá se, Táto, o čem mám napsat? a ten, který v křesle stále něco studuje či čte, má pro něho vždycky téma. Cosi pak pyšná maminka dala číst papírníku panu Chroustovi z ulice dra Bráfa. Hubený muž v modrém pracovním plášti, který se zdál žít na žebříku, jak v malém krámku neustále snášel zboží ze zásuvek strmě stoupajících do stropu, byl první, kdo nabídl malému poetovi honorář, dostane-li od něho verše pro své omalovánky. Jediné dva, které zplodil, na knížku nestačily, ale že se rodily tak dlouho, utkvěly.

Kočičko,

proč máš smutné očičko?

Kocourku,

mám bolavou pazourku!

Maminka ráda a dobře zpívala. Nejvíc lidové písně, hlavně z Táborska, kde se narodila, a z Polska, kde byla nejšťastnější. Postupně přibývaly árie ze Smetanových oper a na pokračování skoro všechny písně tria Voskovec-Werich-Ježek, které si notovala už při nočních návratech z Osvobozeného divadla a hned obstarala na šelakových deskách, syn je zná skoro zpaměti dodnes. K tomu přistoupily melodie s neznámými slovy, která mu i v tom zafixovaném zkomolení připomínají, v jakémže podivuhodném městě měst to tenkrát žil, Adjémájklájnrgárdeófisír, anebo Lááchéébajáácóó! to podle toho, byli-li rodiče v německé lidové operetě nebo na opeře ve vznešeném Novém německém divadle. Praha si tehdy uměla vlastními silami vytvořit mezinárodní konkurenci! Chlapečka to za půl století přivede na myšlenku, z níž vzejde Pražský divadelní festival německého jazyka.

V pokročilém dětství se odehrála i epizoda s trvalými důsledky. V krizové situaci, kdy se ortoped rozhodl radikálně zakročit proti kulatění chcípáčkových zad, začal mu otec předčítat na pokračování Rostandova Cyrana z Bergeraku. Zestárlý chlapeček si umí tu sladkobolnou situaci živě vyvolat ještě dnes: leží za plentou ve svém koutku kuchyně malého bytu, jako vždy připoután na noc řemeny k oblouku tvrdého sádrového lůžka, aby si tajně nepohověl, a do duše mu vstupuje příběh šermujícího básníka, jehož „úděl suflovat a zapomněn být v tichu“ přehlušuje vlastní nebohost. Měl ho už brzy jako básníka, dramatika a spisovatele nadosmrti kladně i záporně poznamenat svou černobílou etikou a křiklavě barevnou estetikou. Cyranův vzdorný monolog z druhého aktu s refrénem „Ó ne!“ si bude později v duchu přeříkávat ve služebnách Státní bezpečnosti.

Snad hledat přímluvce, jak zní zas rada jiná?

Plazivý břečťan být, co kmeny obepíná

a jako ochráncům jim vděčně líže kůru?

Ne vlastní silon svou, jen lstí se dostat vzhůru?

Mám ohýbati hřbet, jako to jiní činí,

vidět svá kolena, jak úžasně se špiní?

Psát listy prosebné? Se představovat, kývat?

Ó ne, ó ne, ó ne! Tisíckrát Ne! Chci zpívat!

Jen k sobě úctu mít a zůstat ryzí básník

a zhrdat břečťanem, co je jen cizopasník,

a kdy je libo mi, si klobouk stranou dáti

Pro ,ano‘ – ,ne‘ se bít a dobré verše psáti!

,Kontroverzní‘ pár tvořily i babičky, které dědečky daleko přežily. Otcovu matku vnouče nekriticky milovalo, z maminčiny mělo iracionální strach. První mu vařila onu ,čočku s rýží‘, která dodnes odstrašuje jeho hosty názvem a ohromuje pak vzhledem i chutí; recept najdou labužníci v třicáté šesté kapitole knihy o zakopaném psu. Druhá nutila chcípáčka jíst rebarborové koláče, aby se spravil. Bál se každé návštěvy u ní, protože musel zůstávat v secesně zatuchlé jídelně, dokud úplně nedožvýkal. Nezapomene nikdy na hrůzný večer, kdy babička nelenila přijet tramvají z dalekých Kobylis až do Bubenče, aby předvedla mamince květináč, kam byl jeden koláč vecpán pod pelargonii.

Chlapeček byl taky strašpytlík, nešika a stydlín. Ze soukromé prázdninové osady Camp Allen u Ledče nad Sázavou musel být v létě 1936 ke svému štěstí odvezen předčasně, protože se těžce nastydl, když v noci hodinu klopýtal při světle baterek přes kořeny lesní cesty vedoucí z městečka do stanové kolonie na břehu řeky; zůstane mu horečnatá vzpomínka na hlučné představení loutkaře Matěje Kopeckého osvícené rampou petrolejových lamp. Ze dvou následných letních táborů organizace mladých křesťanů YMCA posílal rodičům korespondenční lístky s předepsanou adresou každý den jako jeho idol Cyrano od Arrasu, a jako Kristián v nich opakoval stále, Mám vás rád! Navíc je opětovaně marně zapřísahal, Přijeďte si pro mě!

Rodinnou legendou se stala jeho výprava přes Prahu k legionářskému strýci Jindrovi a nádherně hubaté tetě Ance, kteří ho měli hlídat na Silvestra 1935, aby si rodiče mohli zaflámovat. Cesta tramvají byla předtím procvičena tam i zpět, maminka celou dobu morálně posilovala synka svou přítomností v druhé polovině moderně předěleného vlečňáku, jemuž se říkalo Ponorka. Samostatná jízda naostro skončila fiaskem, cestovatel se vrátil už z Václavského náměstí s tvrzením, že se na něho zle dívali „tři muži s bandaskami“. Citát fungoval doma po léta jako označení stavu nejvyššího ohrožení. Ale nejhorší pokoření chlapeček zažil, když ho maminka poslala s bezinkovým vínem na Bořislavku, kde bydlel ,strýc Eman‘.

Sporý a šlachovitý Emanuel Procházka bojoval jako československý legionář v Itálii a na požádání hrdě předváděl podkolení, odkud mu přímo shylockovskou libru masa vyrvala střepina rakouského šrapnelu; dodatečně se jeví být maminčiným přítelem, který ji nejspíš léčil z tatínkových úletů. Činžovní dům s kinem Bořislavka stával na konečné stanici tramvaje linky 23 jako poslední na samém kraji tehdejší Prahy XIX, odkud pak uháněla tramvaj číslo 11 přes pole-role do vesnice Vokovice. A bezinkové víno vznikalo ze směsi cukru, vody a tří až čtyř velkých nažloutlých okvětí, ta musela pár týdnů kvasit v pětilitrové láhvi od okurek, než byla rozlita do sedmiček. Tucet z nich dostal chlapeček do dvou tašek, aby je ke strýčkovi přepravil tramvají. Nikoho nenapadlo, že už polovina krátké trati postačí, aby se v natřásaných lahvích vyrobila třaskavina. Nejdřív jedna a pak i druhá a třetí zátka vyletěly z hrdla, následovány gejzírem sladké pěny, která se snášela zpět na chlapečka i okolostojící. Průvodčí vlečňáku začal divě tahat za šňůru zvonku, takže řidič motorového vozu prudce zabrzdil. Do hromadného pádu cestujících vystřelovaly další fontány, ale to už byl nevinný pachatel i s taškami poprvé vyvržen ze slušné společnosti, jak se mu to mělo v životě stát víckrát. K cíli dorazil pěšky už skoro bez vína, zato s brekem a zalepen v cukrovém krunýři tak, že mu na šatech změkl až pod sprchou.

Přímo nedohledné plochy stavebních parcel začínající hned za domem, které stále nezapřely nedávná pole a louky, se staly chlapečkovi eldorádem, kde v něm poprvé propukla soutěživost. Brzy byl mistrem v kuličkách, takže zakrátko házel riskantně jenom vyhranými skleněnkami, z nichž každá měla výměnnou cenu deseti hliněných. Na vrcholu slávy byl bohužel o vše oloupen partou zlých chlapců táhnoucí kolem. Už tehdy se projevilo, co mu bylo zřejmě vrozeno: každé opakování ho mělo nudit, proto bude jednou jeho dílo odpovídat modelu Každý pes jiná ves. Nad kuličkáře se vzápětí povznesl, když vypochodoval na parcely s dětským lukem, šípy a slaměným terčem. Vnucuje se temná vzpomínka, že nářadí nikomu nepůjčil, aby nemohl být překonán. Přeborníkem se stal v ražení grošů. Drobné mince položené na kolej byly po přejetí tramvaje opravdu podobny staročeským stříbrňákům a stávaly se na parcelách žádaným platidlem, o něž se hrála čára. Chlapeček v ně proměňoval nejméně korunu z pěti, které dostával týdně za čištění bot a mytí nádobí. Brzy zjistil, co se ho taky mělo držet celý život: že nikdy nic nevyhraje. Proto už tehdy přestal navždy hazardně hrát a sázet.

Pokud jde o školní prospěch, odpovídal formuli ,jedináček z dobré rodiny‘: na vysvědčení samé biče až na dvě labutě, z tělocviku a z kreslení. To druhé se změnilo v pravé utrpení v primě reformního reálného gymnázia na Velvarské, později Leninově a pak – snad konečně – Evropské, kde je vyučoval divý profesor F. X. Böhm. Cítil se nejen, jak naznačovaly iniciály, umělcem, ale vlastnil i patent na drahé pastelky zvané ,efiksbémky‘, které nezakoupit svým ratolestem mohli jen rodiče-hazardéři. Mezi ty patřila i chlapečkova matka věřící ve spravedlnost. Když viděla, jak její zoufalé dítě popáté maluje řeckou amforu, protože všechny předchozí pokusy strašný muž přeškrtal, donutila ji ta křivda vzdor úpěnlivým prosbám synka zastoupit mu před vyučováním cestu. Na chodníku u školy uviděly desítky čekajících žáků, jak pedagog mává nad hlavou novým výtvorem, volaje, Milostivá paní, to není amfora, to je prdel!! Nebesa to měla chlapečkovi vynahradit tím, že na výtvarno bude mít jednou své lidi, syna a snachu malíře.

Hrůza z každé hodiny v tělocvičně, kde se v mučící nástroje změnily nejen kruhy, koza, bedna a kladina, ale i obyčejná, potem tisíců těl na mlat ztvrdlá žíněnka, na níž nezvládal kotoul, vedla k překvapivému konci: chlapeček se rozhodl nezůstat chcípáčkem. Sportovní kariéru zahájil na venkovním školním hřišti, kde si po vyučování sám tak dlouho tvrdošíjně pokládal na stojany laťku a padal do písku, který se z něho trousil i doma, až za jedno jaro povyskočil ze sta centimetrů na sto třicet. Na podzim začal bruslit, a protože ,zimák‘ na Štvanici byl drahý, nejradši na Vltavě, která před stavbou Slapské přehrady tak promrzala, že po ní tahali těžcí valaši valníky se sudy ze smíchovského pivovaru na konkurenční pravý břeh do Braníka a z branického pivovaru zas k rivalům na levý. Současně začal i lyžovat. Prkýnka si upevnil řemínky k bufám rovnou před domem strýce Emana, překlouzal na nich tramvajové koleje jedenáctky a už stoupal na pustý Červený vrch, odkud se šusem spouštěl stejně prázdnou plání až na Jenerálku; jednou bude na té sjezdovce bydlet skoro sto tisíc lidí. Jako všechny lyžaře ho tehdy minuta blaženého letu stála čtvrthodinu úporného stoupání. Napřesrok už hrál hokej. Do kabin žáků by se byl nejraději plazil kanály, aby nikdo neviděl, jak kovaný slávista – tatínek byl přece už předválečný sparťan! hraje právě za Spartu, když ho jeho rodní odmítli přijmout pro nedůvěryhodný stav těla. Na bod zlomu všeho toho snažení, harrachovský let střemhlav na lyžích, přijde řeč v pravý čas. Vrcholem bude rozhodnutí šedesátníka denně vydatně cvičit a dávky si s každým přibývajícím rokem – snižovat? chyba, ještě zvyšovat! Chcípáček by žasl.

Řetěz nemocí a operací ve spojení s výsměchem nemilosrdných vrstevníků vyvolával rostoucí pocit méněcennosti a množící se útěky do samoty. Aby s jejím chudáčkem vůbec někdo mluvil, když už nikdo netoužil kamarádit, zvala mu maminka jednou týdně i k nebohatému stolu ještě chudší spolužáky z kolonie dřevěných baráků stojících tam, kde dnes na Evropské straší vedle nadále moderního gymnázia z třicátých let zastarale postmoderní hotel Diplomat. Chudí chlapci zhltli oběd, popadli čepici s kšiltem a letěli se plazit výkopy, průkopy a zákopy na jiných obrovských parcelách stoupajících od náměstí tehdy Vítězného, později Hitlerova a po něm Benešova, ale vždycky Kulaťáku až ke kostelíčku svatého Matěje na Babě, patrona poutí; chlapečkovi zbyly zas jen knížky a psací bloky.

Tím vším ho rodiče zásobovali pilně. Stal se odběratelem Malého čtenáře, Mladého hlasatele s Rychlými šípy a čtrnáctideníku, v němž na pokračování vycházely české dějiny. Tam objevil kontrolním dotazem u tatínka první tiskovou chybu v životě, kterou si zapamatuje navždy. Pod obrázkem Cyrila a Metoděje se na první straně skvěl titulek Zvěrozvěsti v Čechách. S tím se pojí i první veřejný úspěch: když to přinesl ukázat do školy, smála se celá třída i s paní učitelkou. V té souvislosti mu tatínek koupil ze slavné řady Udělej si to sám! svazek Udělej si sám noviny! Když mu pak syn slavnostně představil na stroji psané číslo časopisu Študák, pořídil mu i malý cyklostyl. Fungoval na principu blan, do kterých ,sázel‘ písmena psací stroj bez pásky a tím je příslušně perforoval. Blány se napnuly na válec pomazaný barvou, kterou protlačoval na papír – maminka si zoufala, že na veškerém textilu „drží jak židovská víra“! a přestály až šedesát otočení, dostatečný náklad pro celou třídu i příbuzné, kteří ovšem jakožto předchůdci budoucích sponzorů museli za unikátní tiskovinu platit. Korektorské znaky přejaté z oné poučné publikace půjdou s rodícím se literátem celým životem, a budou proto užity i v procesu výroby této písemnosti.

Knihy způsobily, že v sobě konečně sílící chlapec objevil naštěstí včas další neschopnost. Pod šraňky na Špejchaře sídlil knihkupec, kterého rád navštěvoval, protože nabízel za babku rozdrbané sešitové romány, především řady Rodokaps a Rozruch, jakož i detektivní případy Charlie Chana a válečná dobrodružství Pilota Bigglese. Tahle vzpomínka se vynořuje, kdykoli dnes někdo hořekuje nad dětmi hltajícími póvly současnosti, především televizní; málokdo zkonzumoval víc šuntu než náš chlapeček, a hle, už dvakrát se dostal do čítanek a už jednou z nich byl i vymazán! V krámku se náhle objevil plný regál zachovale zánovních ,kolibřích‘ knížeček s životopisy českých velikánů, Jungmanna, Palackého a spol. Když si knihkupec všiml jeho zájmu, navrhl mu, aby zakoupil všechny skladované výtisky po pouhých dvou Káčé a prodával je dychtivým spolužákům za Káčé pět, tedy se ziskem sto padesáti procent. Budoucí podnikatel lačně vyprázdnil pokladničku, kam ukládal kapesné tehdy už sedm korun týdně i různé prémie za drobné služby či úspěchy. Na sto exemplářů pak doma hleděl u vytržení jako na životní pojistku, vlastně se s nimi ani nechtěl loučit. Nemusel. Neprodal jediný, i když je nakonec ze zoufalství nabízel po koruně! Od té chvíle věděl zas už provždy, že si nikdy nemůže vydělat na živobytí obchodem.

Tatínek musel být i skvělý pedagog, protože některé jeho návody, rady a výroky odkáže syn s úspěchem svému synovi a synu svého syna. Také oni budou pomáhat ženám do kabátu. I oni se stanou neopitelnými při dodržení dvou základních pravidel – stále drobně jíst a nikdy neklesnout duchem pod hladinu alkoholu, takže myslet a mluvit. Že byl chlapec navíc chlubílek užívající zhusta plurálu majestatis, aby se zvýraznil jako první mezi rovnými, věnoval mu otec toto podobenství: Po Vltavě plují jablka a mezi ně vplyne z kanálu lejno; když se skupinka přiblíží ke Karlovu mostu, odkud shlížejí na řeku lidé, začne lejno nadšeně mávat a volat – My jabka plaveme!

Tím poselstvím se bude syn řídit i je hojně dávat dál. Za čtyřicet let dokonce významně zafunguje v jeho andrejevovské divadelní adaptaci Ruleta jakožto těžká urážka carského důstojníka a tím také důvod k duelu.

Stála už jinde óda na to, jak geniálně mu otec naservíroval Maupassanta, Cervantese, Čapka a další autory své volby, když je umístil do zadní řady knihovny vedle Dekameronu a prohlásil za libri prohibiti. Zakázané ovoce bylo horlivě konzumováno každý večer, kdy oba rodiče odešli, takže chlapec dostal základní informace hned v několika směrech, především ovšem z Domácího lékaře, v němž byly detailně vyobrazeny různé velice zajímavé orgány, zejména ženské. Doslova in natura, tedy v živé přírodě mu je pak předváděl starší bratranec Jiří ze Spořilova, později přední gastroenterolog Karlovy univerzity: lákal mladšího, když ho měl na Spořilově občas hlídat, do Krčského lesíka, kde mu ze svých skrytých pozorovatelen s pomocí dalekohledu odborně komentoval činnost milujících se párů; potvrdil svěřencovo rostoucí podezření, že děti v žádném případě nenosí ptactvo nebo pošta, ale že je způsobuje onen rozdíl, který při své bystrosti už před výukou stačil zaznamenat u holčiček. Tak vypukl chlapcův erotický život.

4.

Sex v osmi

Slibný název neohlašuje skupinové hrátky, konstatuje pouze fakt, že už rané projevy chlapečka neklamně signalizovaly jeho zcela výlučný zájem o jiné než vlastní pohlaví; na letmá a trapná setkání s mužským ještě dojde. Na rodinných fotografiích zásadně drží za ruce sestřenice nebo alespoň tety, a už v útlém věku dostal na koupališti v Bělé pod Bezdězem nejdřív pohlavek od plavčíka a potom od zdrcené matky, když jí byl předveden suk, který se plachý synek naučil mistrně vytahovat z dřevěné mezistěny společné pánské kabiny, aby mohl pozorovat převlékající se osoby všeho věku v kabině dámské. Ten živý zájem ho měl provázet celý život.

Úvodní vážnější sympatie opeřujícího se adolescenta se jmenovaly Jarunka Landsmanová a Věra Urbanová. S první si natáhl přes roh dvora ve čtvrtém patře kolmo sousedících domů provazovou poštu. Její poslední zásilkou byla dohoda, že oba opět půjdou ve stejný čas otcům pro pivo. Místo obvyklého upíjení se zkusil poštovní ctitel v prázdném průjezdu hned při setkání dotknout míst, která ho na ženách zvlášť zajímala, takže chtěl konečně vypátrat, z čeho jsou složena. Jarunka zděšeně prchla s prázdným půllitrem. Zřejmě jí doma nezbylo než se přiznat, protože její matka lanovku druhý den jednoduše odstřihla a s ní i celou známost. O něco později se s Věrou Urbanovou z pátého patra cestou po schodech delší čas došeptávala hra na pana doktora. Podle náznaků vyspělejších spolužáků se při ní daly vzájemně vyšetřit i další, ještě zajímavější orgány. Když už se jednou bylo tu i tam současně doma samo, oboustranně se toho zaleklo a nepřišlo se.

To už se nad životem dětí i dospělých stahovaly mraky budoucí generální zkoušky na Apokalypsu. Chlapec si tehdy z časopisů a novin začal vystřihovat a do sešitů lepit důležité zprávy, jako by si je chtěl k stáru připomenout. Začínaly snímkem, na němž císař Haile Selasie vyprovází své věrné Habešany vyzbrojené oštěpy do boje proti italským tankům. Korunovala je událost, která se malému archiváři jevila tím důležitější, že vypukla v den jeho osmých narozenin: španělská občanská válka. Boj republikánů, o němž noviny psaly, že je veden i za Prahu, ho fascinoval natolik, že o něm už za málo let napíše svou úplně první hru Volá Barcelona. Mezi tím převládaly snímky hokejistů, z nichž mu nejvíc imponovali Češi Bóža Modrý, Maleček s Tožičkou a švýcarští tři bratři Torriani.

V třicátém sedmém vzal otec chlapce poprvé do kavárny Slávia, kde musel být častým hostem, protože ho tam ten den vůbec pustili, zahlédla ho šatnářka a šla mu odemknout. Kolem vyhlídkových oken měl projít smuteční kondukt s oním panem prezidentem, kterému i dospělí říkali Tatíček, takže pro děti byl jakýmsi třetím, tajemně vznešeným dědečkem. Synkovi musel být stejně zakoupen papírový periskop, aby přes tlačenici u oken zahlédl na lafetě děla rakev provázenou legionáři ze všech čtyř front první světové války. Tehdy také poprvé viděl svého otce a jiné muže hromadně slzet.

A už tu byl osudový osmatřicátý s dalšími vjemy, které nezapomenutelně utkvěly v jeho smyslech. Optickým byla na druhém táboře YMCA v severních Čechách, tehdejších Sudetech, záhadná proměna milého vychovatele z jeho chaty, pana Ilchmanna, který loni tišil chlapcův stesk po rodičích přátelskými rozpravami; tentokrát se objevil v krátkých kožených kalhotách s vyšívanými šlemi a v tlustých bílých podkolenkách, ale především se dal oslovovat Herr Ilchmann! a začal si s německými chlapci ve smíšeném oddíle, přestože všichni uměli i česky, povídat jenom v jejich řeči, zatímco Čechy odbýval jednoslabičnými povely. Čeští vychovatelé ho z legrace zdravili do výše vysekávanou pravičkou a dali mu mezi sebou přezdívku, která snad tenkrát platila pro všechny podobně krojované: Skopčák.

Zvukovým vjemem byly už před prázdninami stále častější zkoušky poplachových sirén čerstvě montovaných na střechách veřejných budov a především odrhovačka, která se hrála a zpívala všude.

Pojď s náma, Ádo-Fýro, mašírovat,

ať taky něco užiješ.

Až budou z nebe naše bomby padat,

ať taky jednu dostaneš.

Dostaneš ji do hlavy,

žádnej ti ji nespraví…

Pachový vjem to nadšení trochu zpochybňoval, byl jím gumový puch plynové masky, která se v plechovém pouzdru na rameni musela nosit i do školy. Ale zas – jaká švanda, když do třídy vstoupila paní učitelka a uviděla stádo slonů, to jak se žáčkům až u břicha kinklaly filtry na dlouhých hadicích a navíc je nemohla poznat! Smích přešel i chlapce a dívenky když je v noci domovník provázený vojákem poslali s rodiči alou do sklepa, protože přišla zpráva, že si Áda-Fýra bez výstrahy začne první.

Ustrašené brzy uklidnil vizuální velevjem: obrovský strahovský stadion, kde celý čtvrtmilion diváků obdivuje a nadšeně zdraví československou armádu, která spolu se sokoly předvádí alegorické obrazy z dějin, všechna slavná vítězství od čackých husitů až po udatné chlapce od Zborova. Když se na závěr objevili na nebi stíhací letci-akrobati, aby předvedli vzdušný boj, nepochyboval nikdo, že Áda-Fýra dopadne přesně jako v té písni. Pak přišlo 23. září 1938 a náhle byl přes noc z každého dospělého mužského voják. Zrak i sluch zahltilo slovo Mobilizace. Táhne se do války, na první pohled do ní všichni jedou tramvajemi, hrozny rukujících civilů visí na stupátkách, chodníky mávají a celé město si bez přestávky notuje s pouličními tlampači.

Děvče mé, pojď za armádou,

oblékni si markytánský šat!

Udělej kříž nad parádou,

teď budem zas chvíli bojovat!

Hezká je barva modrá červená,

jež ozdobí tvá bílá ramena.

Děvče mé, pojď za armádou,

vždyť každý z nás tě musí míti rád…

A pak vjem všech vjemů, večer, kdy otec vzal chlapce s sebou na ono kulaté náměstí v Dejvicích, kde proti balkonu, na němž stál generál s žižkovskou páskou přes oko, statisíce marně skandovaly zoufalé bojové heslo daňových poplatníků odmítajících kapitulaci.

Dejte nám zbraně,

dali jsme si na ně!!

Nato už jen obrázky hanby – odzbrojení českoslovenští vojáci vlekoucí se po silnicích mezi povozy českých vyhnanců ze Sudet, a výkřik básníka Halase, který se vryl do společné národní paměti tak nezapomenutelně, že za osm let, v květnu 1946, ovlivní většinu voličů, aby hlasovali pro ochranný deštník Sovětského svazu.

Zvoní, zvoní zrady zvon, zrady zvon,

čí ruce jej rozhoupaly?

Francie sladká, hrdý Albion.

A my jsme je milovali!

A za několik týdnů, po onom ránu, kdy pršel špinavý sníh a lidé na dobových fotografiích už jen marně zatínají holé pěsti, taky mladý kluk v cizí uniformě a s puškou před obecnou školou, do níž řetěz jeho kamarádů ládoval z nákladních aut kavalce, aby ji až do konce války proměnili v kasárna wehrmachtu. Zatímco se jeho další spolubojovníci za doma skoro bezcenné marky, kterým přepad propůjčil hodnotu deseti tvrdých korun, cpali v pražských uzenářstvích a cukrárnách dávno zapomenutými lahůdkami, odstřihl ten německý výrostek česká mláďata od učení i od dětství. Tam, kde obvykle začíná vlastní člověčí život, mávala jim náhle smrt.

5.

Protentokrát

Bubeneč, nová čtvrť Prahy budovaná těsně po válce, byla moderní i v tom, že v ní neexistovaly jako ve středu města německé či židovské enklávy, všichni tu bydleli pohromadě. V jednoduchém činžáku v ulici doktora Zikmunda Wintra číslo 19, kde citelně chyběl výtah, a nájemné proto klesalo úměrně stoupajícímu poschodí, najali rodiče byt ve čtvrtém, jak jim dovolila kapsa a kázala prestiž: skutečný proletariát obýval až podkroví se společným příslušenstvím. Z třinácti rodin byly dvě německé a jedna židovská. Oba němečtí přednostové rodin pracovali na pražském magistrátu a brzy po okupaci se odstěhovali; domovník pan Říha, který pomáhal nakládat valníky, prozradil, že mířily do ,malého Berlína‘, tak se začalo říkat vilové oblasti mezi Struhami, Stromovkou a Spartou, jejichž majitelé, většinou bohatí Židé, stačili včas odejít do zahraničí.

Ještě než došlo na obě úvodní sympatie k Jarunce L. a Věře U., musel sílící chlapeček alespoň zrychleně absolvovat období sígrovství a darebáctví, o něž ho předtím připravily neduhy. Stihl to vcelku bravurně. Jednou ho k mamince za ucho přivedl náhodný chodec, kterému hodil pod nohy bouchací kuličku a radostí zapomněl utéct, podruhé za límec domovník, křičící, aby ho slyšely všechny partaje, že celý měsíc nemohl dělat nic jiného než číhat na ničemu, který denně dokázal vyměnit v celém domě rohožky, takže je nájemníci s klením hledali po všech poschodích. Trestem byl klasický výprask, za jaký by maminku dneska zavřeli; sáhla k němu pak ještě několikrát a navzdory odborníkům tím svého potomka nedohnala k sebevraždě, nýbrž docela obstojně vychovala. Tehdy ovšem hrozilo, že zbytečně, protože právě začínalo Velké Umírání. Jen velicí optimisté mohli věřit, že Protektorat Böhmen und Mähren nepotrvá těch Hitlerem slíbených tisíc let a pravdu může mít jeho lidová přezdívka Protentokrát.

Na samém jeho prahu čekala chlapečka první pomyslná, a přece rozhodující laťka, končil totiž obecnou školu a stál v bodě, odkud vedlo několik odlišných cest. Jeho dosud nudně ukázková vysvědčení, kterým právě dvojky z tělocviku a kreslení dodávaly punc opravdovosti, mu otvírala dveře kamkoli, a učitelé rodičům vemlouvali některé z proslulých gymnázií klasického směru, kde by vynikla synkova oduševnělost, a jeho neduživost nehrála roli, ba přímo naopak, vždyť jaksi patřila k dobovému obrazu vzdělance. Chytrý tatínek však vsadil na jistotu a zaplatil mu takzvaný psychotechnický test. Ten tehdy ještě nadále prováděla jakási americká firma či instituce v Dlouhé ulici na Starém Městě pražském, kam zkoumaný narukoval na celé tři dny vybaven pouze svačinou, tužkou, ořezávátkem a gumou. Nekonečné hodiny vyplňoval oddělen od ostatních adeptů desítky předtištěných formulářů, přičemž spíš než vědomosti byly zkoumány pohotovost, rychlost, vytrvalost a znovu a znovu schopnost dokončit úkol v těsném časovém limitu. Dne čtvrtého bylo z úhrnu výsledků vypočteno a s pomocí grafů doporučeno, aby hoch navštěvoval právě otevřené reformní reálné gymnázium v Dejvicích, kde odpadly řečtina a geometrie, nechyběly však matematika s latinou a především dominovaly dva cizí jazyky, angličtina a původně francouzština, kterou však právě nahradila němčina.

Dospělý muž si přes propast let uvědomí, že mu při startu do života pomohla výběrová metoda, která se brzy nato z Čech na desítky let ztratila jako buržoazní pavěda, nahrazena neomylným měřítkem třídního původu, a pak se vrátila jako dernier cri, poslední výkřik pedagogické módy. Právě úspěch v onom testu byl mocný impulz, který mu pomohl k základnímu sebevědomí. Jazyky pro něho už nikdy neměly být překážkou, v druhém z nich, němčině, bude dokonce jednou i myslet a psát stejně jako v mateřštině. A čas, který je pro mnohé bičem, se jemu stane přítelem a pomocníkem, protože bude vždycky schopen spolehlivě odhadnout, co mu jak dlouho potrvá. Jeho až chorobná přesnost, vybičovaná hlavně začátečnickými roky v rozhlase, se stane trvalým postrachem spolupracovníků i rodiny. Dokonce i pak ve Vídni, kde je akademická čtvrthodina zpoždění součástí bontonu, bude jako návštěvník zvonit u hostitelů v daný čas, takže nejednou zastihne pána domu ve spodkách a paní s natáčkami… ale o tom mohl tehdy chlapec leda blouznit v horečce. Když si v létě 1939 spokojeně chystal prázdninový kufřík, netušil ani to, že mu prvního září začne současně střední škola i světová válka.

Až na poslední válečné prázdniny, které dospívající jinoch prožije na Otavě blízko Písku v pověstném dismanovském táboře zvaném Broučkov, strávil všechny předchozí, poté co se vzepřel vší silou své dětské vůle prázdninám bez maminky, téměř celé léto s ní v podkrovním pokojíku fotografa pana Rakušana na České ulici v Bělé pod Bezdězem. Ke kapesnému ve stále stejné výši, ale jiné měně, 7 K protektorátních týdně, za něž doma dál podomkoval, si v Bělé skromně přivydělával, když za rakvemi s nebožtíky tahal v žoldu místní dechovky na odlehlý hřbitov za právě uhynulého osla káru s velkým bubnem. Jakožto učeň kouzelnické školy mistra Beránka v Praze-Podolí, kterou pilně navštěvoval dva roky, bavil s kamarádem Jiřím Alexou rovněž za úplatu poměrně slušnými triky hosty místního Grandhotelu. Jednou za týden, když bělská kapela vyhrávala v pavilonu na náměstí pro změnu živým, stával ve své oblíbené pletené červené rádiovce, někdejší povinné pokrývce hlavy všech táborníků v osadě Camp Allen, za kamennou balustrádou a zpíval texty dobových šlágrů k pýše maminky a radosti jejích přítelkyň, které se mačkaly co nejblíž, aby k nim jeho hlásek ve vřavě žesťů vůbec dolehl. Při určitém čísle rádiovku snímal stejně jako korzující muži klobouky, přičemž opatrnější předstírali, že jimi kohosi zdraví nebo se ovívají. Byla to

Ta naše písnička česká,

ta je tak hezká, tak hezká,

tak jako na louce kytička

vyrostla ta naše písnička,

až se ta písnička ztratí,

pak už nic nebudem mít,

jestli nám pomine,

všecko s ní zahyne,

potom už nebudem žít…

a všichni věděli, že její autor Karel Hašler patří mezi oběti nacistického teroru. Navíc ta pocta patřila soše. Představovala československého legionáře, byla tu vztyčena jako pocta padlým předchozí války, a když ji Němci nařídili odstranit, rozřezali ji místní tak chytře, aby se jednou dala scelit, a zakopali přímo v parku na náměstí, který se tak stal symbolickým hrobem svobody. Předválečnou fotku sochy na pohledech s razítkem Foto-Rakušan nezničili jen ti nejstatečnější.

Tady, ačkoli tak blízko srdci Čech, chlapec poprvé narazil na hranici Velkoněmecké říše, jak se do ní svým rozhodnutím odstěhovali z demokracie němečtí obyvatelé Sudet, které začínaly hned za Bělou: asi kilometr od města byla asfaltka přeříznuta závorou, za niž Češi nesměli bez povolení. Protože provoz tehdy v podstatě veškerý žádný, vznikala tu v létě jakási druhá promenáda. Lufťáci, mezi nimi maminka, její přítelkyně a jejich dítka, kráčeli co noha nohu mine, až kam se smělo k obzoru, na němž stejně pomalu a tím majestátněji narůstala fata morgana Bezdězu, hradu českých králů, který už Čechům nepatřil. V paměti přetrvává, jak věrný patriot pan Rakušan jednou zavřel všechny petlice, otevřel v zahradním ateliéru, v němž přes den černobíle fotografoval a v noci barevně koloroval místní svatby, jakousi skrýš a ukázal hostům zakázané obrázky. Po té vycházkové silnici na nich táhly na podzim roku 1938 nekonečné kolony Čechů vyhnaných z ještě starších sídlišť českého pohraničí, než byla německá. Tehdy jim alespoň otvírala náruč zmrzačená, ale pořád ještě svobodná vlast. Teď stála hnědá břečka nacismu všude, stoupala uraženým a poníženým až po krk a stále častěji se barvila krví. Po návratu z prázdnin dosáhla už i do čtvrtého patra ve Wintrově ulici.

Pan Hirsch, hlava sousední rodiny, byl oblíbený a vážený šéfredaktor časopisu Československá filatelie. Před válkou často dával chlapci z vedlejšího bytu známky, ale toho v předpolí puberty daleko víc zajímala ztepilá dcera Eva, bohužel o dva roky starší, a proto nedobytná jak velehory. Pan Hirsch sice po německé okupaci o místo přišel, ale pro žurnál směl dál pracovat externě, protože věděl o známkách, co málokdo jiný. Spoléhal i na to, že má ženu árijku. Když ta někdy ve čtyřicátém zazvonila pozdě večer u rodičů, šeptem požádala o vstup a nabídla ke koupi křídlo, koberce a velkou olejomalbu lesní mýtiny s tajícím sněhem, pochopil otec první, že to znamená ,jako‘; Hirschovi se museli vystěhovat z města k příbuzným na venkově, kteří měli malý byt. Rodiče souhlasili a dohodli se i na ,jako‘ cenách, kdyby někoho napadlo, že jde o trestuhodné i trestné ulití židovského majetku. Holocaust nebyl tehdy ještě ani tušen, a protože také tatínek pevně věřil v německou porážku, proběhlo loučení rodin v duchu dobré naděje. Z odpočívadla schodiště poslala Eva nedospělému obdivovateli vzdušný polibek.

Falešné koupi klavíru mělo propůjčit věrohodnost, že se na něm někdo bude učit hrát. Padlo to logicky na chlapce a ten se dokonce i těšil. Ale zatímco maminka hledala v inzerátech vhodného učitele, přistěhovali se noví sousedé Novákovi. Stará, ale respekt budící paní si sem přivedla opečovávat své dva poklady, Karla a Stanislava, oba i po čtyřicítce stále svobodné, na čemž se podílelo, že byli houslisty České filharmonie, Stanislav dokonce koncertním mistrem, takže celý život cvičili, zkoušeli nebo hráli a ze všech ženských poznali pořádně jen svou matku. Paní Nováková ihned objevila v mamince od vedle bytost spřízněnou jak muzikalitou, tak energií. Sousedů synek byl bratrům předveden k úradě a oba se shodli, že jeho útlé postavě i povaze rozhodně neodpovídá robustní klavír, ale jen a jedině jemné housle. Učitelem se stal méně vytížený pan Karel a vše bylo tím horší, že mohl při vlastním cvičení kontrolovat přes zeď, zdali a jak cvičí žák.

Ten se asi až po dvou letech odvážil vyvinout trik, při němž byl později trapně přistižen: jakmile se novou etudu jakž takž naučil nazpaměť, hrál ji mechanicky kolem dokola a četl přitom ze stojanu na noty verneovku, májovku nebo divadelní hry. Pana Karla čím dál víc trápilo, že chlapcově vybrušující se technice úplně chybí výraz. Byl to pak on, kdo ho pro povzbuzení přihlásil do školního orchestru města Prahy a začal připravovat na veřejné vystoupení. Mladý virtuóz dokonce pocítil vzrušení i zájem, jak se blížil první koncert, na němž měl významně přispět k úspěchu Mozartovy Malé noční hudby. Zdálo se mu, že ji hraje dost brilantně, takže vynikne i mezi ostatními konkurenty ve své sekci, a když konečně vstoupil z ladírny na pódium Smetanovy síně, aby byl rozesazen ke zkoušce, tiskl k sobě svůj nástroj poprvé s vášní. Tím větší bylo zklamání, když ho dirigent přidělil k pultům druhých houslí. Ten part ho nikdy nenapadlo studovat a po dlouhé době mu trémou začalo tlouct srdce tak, že už po první větě omdlel a procitl až cestou do špitálu v sanitním voze. Neméně rozčilená maminka tentokrát přehlasovala trio Nováků, když synka vzala z hodin, dokud se na ně nebude znovu cítit, což se už nikdy nestalo. Dodatečně se ale jeví jako pravděpodobnější, že se ponejprv vzbouřila chlapcova ctižádost: nechtěl hrát druhé housle!

A Hirschů klavír? Na učení bylo už pozdě. Život napíše pointu za pět let. Suma sumárum: krásné dětství. Až na ten čas chudoby, ty choroby, no a tu válku.

6.

Evangelíkem

Je čas oslavit urputnost, s jakou se maminka rozhodla nepřipustit, aby se synka zmocnila jakákoli z povinných organizací okupantů či kolaborantů. Jeho několikahodinové členství v Kuratoriu pro výchovu mládeže, kam ho bez dotazu zapsal z pilnosti důvěrník tercie s vlasteneckým jménem Žižka, ukončila příšerným výstupem, který sehrála v úřadovně těch mladých českých nácků zas na kulatém náměstí v Dejvicích, když je mávajíc lékařským vysvědčením obvinila, že svou brannou výchovou chtějí jejího neduživého miláčka zavraždit. Protože současně objevila výsadu protektorátních církví mít omezený počet vlastních náboženských skupin, zúročila synkův někdejší křest, který ho před Kuratoriem přikryl až do konfirmace.

Evangelické období bylo poměrně krátké, ale přineslo první zásadní přelom v chlapcově životě: zbavilo ho jednou provždy dosavadní samoty a pomalu i pocitu méněcennosti. V dorostu Církve českobratrské evangelické ho náhle všichni brali vážně, říkali mu dokonce Bratře! jaká hudba pro ucho jedináčka. Pan farář Čapek od Salvátora a mladý vikář Foltýn si uměli své dorostence podmanit čtením i výkladem Bible, nadto Kralické, jejíž úchvatný jazyk rozsvěcel i češtinu Vladislava Vančury. Mimo nedělních bohoslužeb s nimi občas jezdili na kolech za Prahu, kde se v lukách někde u Roztok složily na ubrus skromné válečné přesnídávky, otevřely čutory s náhražkovým tealinem a pak se rozprávělo na předem daná témata, třeba biblická podobenství. Literárního učně fascinovaly silné dramatické příběhy s tajenkami umožňujícími tolik výkladů. Pro týdenní schůzky v dejvické modlitebně psali dobrovolci referáty na vlastní náměty. Učňův první pokus otcem archivovaný nese titul Ukaž mi svou knihovničku, řeknu ti, kdo jsi! Autor v něm přesvědčuje rovněž pubertující spolubratry a sousestry, že si pomocí knih rychleji zbudují vlastní osobnost. A protože nemá fotoaparát, ukládá si nejdůležitější zážitky ze společných výletů do veršů. Patnáctiletý v nich úporně věří v krásu, lásku a štěstí, ale pak nad jeho nadějemi skoro pokaždé znovu nabude vrch memento mori, kterým se mu nepřestává připomínat vše prostupující válka.

Modravé nebe je jak spravovaná plachta,

jež svírá obzor v cirkusácký stan,

řeka je Oceán a prám je bílá jachta,

ospalý převozník je hrdý kapitán.

Cesta je bílý pás, kde mizí pojem času,

rampouchy na mostě jsou pohádkový les.

Mládí je krása! Milujme tu krásu!

Zítra je možná zítra, ale dnes je dnes!

Srdce je holubice, jež by vzlétnout chtěla

a přivázána nemůže se hnout.

Člověk je bídný otrok smrtelného těla –

neumí ani stínu uniknout…

Komická vložka: Když se gymnázium, jehož báječnou moderní budovu v Dejvicích zabrala pro rýsovny leteckých konstruktérů firma Junkers, přestěhovalo do Dušní ulice na Starém Městě, prosadili si katoličtí rodiče náboženskou výchovu potomků. Evangelickým zřejmě nechyběla, a tak šťastný hlouček protestantů jednou týdně vybíhal ze školy o hodinu dřív a zamířil tradičně k půjčovně lodiček u mostu Svatopluka Čecha, za války Mendělejeva. Katolíky to štvalo tím víc, čím bylo venku tepleji. Jednou zneužili, že se katecheta opozdil, utekli, a na lodičkách se veselila celá kvarta, když tu se na mostě jako obrovský pták objevil vysoký muž v sutaně, který trychtýřem dlaní zahřměl nezapomenutelnou větu, Všichni katolíci z vody! V tom leknutí do ní skočili i evangelíci a náš chlapec si přitom zničil svou chloubu, první niklové hodinky.

Veselé okamžiky záhy hasly jako osamělé světlice, a polární noc protektorátu byla o to temnější. A určitě to byla ona smrtelná hrozba, která od atentátu na Heydricha nepřestane viset nad chlapcovou rodinou, co zintenzívnilo jeho víru v Boha; byl pro něho až do Stalingradu jedinou silou, která mohla zkázu odvrátit. Jen mu čím dál víc začínali vadit Jeho mluvčí a prostředníci a zástupci chovající se, jako by je přímo pověřil On. Po osvobození už církve začnou otevřeně jednat jako politické partaje, dokonce i ta jeho, jevící se mu být lepší o Husovo neohrožené Ne! A tak si brzy rovnou vybere stranu komunistů slibující naplnit nejlepší ideály lidstva od křesťanství, zejména husitského, po francouzskou komunu. Ale ani ve svém nejmaterialističtějším období se nikdy nedotkne posměšně či nenávistně Vyššího principu samého, jak mu ho nepřestane představovat Hospodin-Pastýř českých evangelíků, kteří mnohdy obětovali i život, aby si udrželi víru a s ní také řeč. Za tu může podle něho celý národ děkovat prvnímu domácímu samizdatu, tajným opisům Bible kralické, tolikrát spálenými společně s držiteli.

V den šedesátin, kdy ho jeho občanská sestra z Vídně, Gerda Neudeck, obdaruje utajeným srazem téměř všech exilových přátel, kteří se hvězdicovitě sjedou v severorakouském Gerasu poblíž moravských hranic, bude se cítit nejvíc obdarován mší, kterou dá za něho v tamním premonstrátském klášteře sloužit Karel Schwarzenberg. Z první lavice bude jubilant periferním viděním poslušně kopírovat pohyby praktikujících křesťanů za zády, zpívat beze slov známé melodie a v duchu komunikovat s Kýmsi či s Čímsi o stavu své existence. A to už mu pak zůstane, nadále bez tlumočníků. Při stále četnějších setkáních s duchovními, převážně katolickými, je bude upřímně ujišťovat rostoucí solidaritou s církvemi, i když je zdůvodněním příliš nenadchne: že se těší z každého člověka, který se rozhodne poodejít ze světského chaosu do kostela nebo do divadla, protože je naděje, že tam i onde očistí svou duši. Legendární arciopat Anastasius Opasek od Svaté Markéty v Břevnově ho ale při každém setkání přežehná; jednou mu svěří, že je za to některými bratry kárán, ale on že jim opáčí známým citátem o napraveném hříšníku, jaký bývá Pánu někdy milejší než devětadevadesát spravedlivých.

Ale teď ještě zuří uragán války, a v jeho oku, evangelickém dorostu, konečně dostihla probouzejícího se veršotepce i plná puberta, takže jeho tvorba dostala první adresátku. Jmenovala se Olga Marková, byla o rok starší, a on zažil poprvé katastrofický pocit, že sebesvobodnější duch je bezmocným produktem těla, jež ho navíc doživotně vězní. U své madony, kterou zajímal asi jako její psík, si za verše nevydobyl víc než opět verše, zato úplně první, které někdo věnoval jemu, a proto mu utkví navždy.

„Vánoční když zvony znějí, vánoční je nálada,

a k Vánocům pod stromeček přátelství Ti Olga dá.“

Aby byl jakýkoli omyl vyloučen, následoval podpis Tvá evangelická přítelkyně. Na vytoužený dotyk dívčí kůže si měl počkat až do pražské revoluce v květnu 1945, kdy za bojů uvízne v bubenečském bytě na dva dny vábivá kamarádka z Dismanova souboru Eliška Žaloudková. Její panenství bude mladíkova maminka střežit zbytečně; syn se při vší touze vyzná v ženských stejně málo jako ve zbraních. Hlazení ale stihne, když na rodiče připadne podle rozpisu noční občanská hlídka, aby zburcovali dům, kdyby přišli Němci nebo spojenci. Z rozhlasu mu k tomu něžnému předpoznávání bude opakovaně burácet z jediné desky, která jim tam po zásahu vzdušným torpédem zbyla, revoluční znělka, pochod Lví silou, letem sokolím.

7.

Mučedník a jeho učedník

Protože válka byla dost dlouho přítomna jen v týdenících UFA doprovázejících každý film a chlapec byl v Bubenči snad nejpilnější divák kin Bruska, Orlík i Svornost, fungovalo pro něho i tohle nepřirozené mládí dost dlouho skoro normálně. Pokud se choval mravně, směl do biografu každou neděli dopoledne, pokud vzorně, i v neděli odpoledne. Ráno se smál, až se za břicho popadal, při nadále černobílých groteskách s Charliem Chaplinem, odpoledne plakal při už barevné Sněhurce a sedmi trpaslících, a postupem času na mládeži nepřístupném Mládí s tehdejší hvězdou německého filmového nebe Kristinou Söderbaumovou; pro oklamání uvaděčů si vázal na hlavu ženský šátek, což o čtvrt století později poradí svému synovi. Než vstoupily Spojené státy americké do války, směl se dokonce pyšnit legitimací prvního spolku, do něhož kdy vstoupil: klubu fanoušků filmové hvězdičky Shirley Temple, která byla v té době ještě slavnější než pes Rintintin. Toho pojede jednou pozdravit na pařížský hřbitov zvířat, zatímco svou platonickou lásku dojme k slzám osobně, když jí vyjeví dávné city jakožto ,her Excelence Mrs. Temple‘, po listopadu 1989 velvyslankyni USA v Praze.

Stanné právo a červené plakáty i rozhlasové litanie jmen popravených, tu nástupní vizitku zastupujícího říšského protektora a Hitlerova rytíře smrti Reinharda Heydricha, vnímal chlapec na podzim 1941 ještě jako divadlo pro dospělé, které bylo taky mládeži nepřístupné. Kupodivu i poprava maminčina bratra zůstala pro něho vzdáleným příběhem, protože strýce Karla z Přeštic skoro neznal. Atentát na Heydricha se mu jevil být skvělým činem československých Gaskoňců vyslaných z Anglie. Strach ho přepadl vlastně až po záhubě Lidic při představě, že může celá obec i s dětmi a zvířaty zmizet z povrchu země a dokonce i z map! Ale definitivně skončila iluze dětství před polednem 18. června 1942, kdy ho maminka pod jakousi záminkou vyzvedla z gymnázia v Dušní, aby mu v nejbližším průjezdu ukázala zvláštní vydání novin s fotografiemi mrtvých atentátníků, a mezi čtyřmi zatčenými i kaplana Vladimíra Petřeka, který parašutisty ukrýval v kryptě svého kostela v Resslově ulici. Ten bude chlapce i muže provázet celý život, oba dvojjediní ho nejednou připomenou sobě i svým čtenářům, proto nemůže chybět ani tady.

Nejlepší přítel chlapcova otce byl, ačkoli mnohem mladší, jeho dvojníkem, pokud šlo o šíři zájmů a znalost jazyků. Od čtyřicátého roku docházel do Wintrovy ulice několikrát týdně, aby tu po skromných večeřích, na něž přispíval svými potravinovými lístky, s uchem na přijímači, kam bylo nutno vsunout dobře ukrývanou, protože pod trestem smrti zakázanou cívku zvanou ,churchillka‘, poslouchal dlouhé hodiny Londýn a Moskvu. Během častých atmosférických poruch se věnoval chlapci. Sám básník a překladatel ze srbochorvatštiny, stal se prvním nezaujatým kritikem jeho pokusů. Ačkoliv doktor teologie, cenil si i Marxe, a protože neochvějně věřil v bojovou sílu Sovětského svazu, byl příznivec Velké říjnové revoluce. A všechno, co od něho chlapec slyšel, mělo dostat právě jeho finálním chováním pečeť nejvyšší věrohodnosti. Když k nim po atentátu na Heydricha přestal náhle docházet, chápal to hoch jako důsledek stanného práva. Než před ním maminka rozevřela ty noviny.

Pocítil s hrůzou, jak po rodičích sahá smrt, do té doby nejblíže přítomná jen ve stále delších seznamech jmen. A v tom strachu i zbabělou úlevu, když ho utěšili, že jako ani ne čtrnáctiletý nemůže být zastřelen s nimi. Muži, který z něho vyroste, se bude vždycky jevit, že než tehdy objel s matkou širokou rodinu, která nezapomenutelného Petřeka, tak podobného Mistru Janovi na koncilu z Brožíkova obrazu, znala z nedávné oslavy otcových padesátin, aby všechny přesvědčili, že ho, je-li jim život milý, nikdo z nich nikdy nikde nepotkal, že právě to odpoledne naráz přestoupil do světa dospělých.

Ten ho uvítal nervy drásajícím časem čekání, kdy gestapo ze zatčených vytluče, kdo všechno atentátníkům tak jako rodiče prostřednictvím přítele obstarával potraviny, přikrývky, peníze. Prozrazení či udaní hynuli dennodenně po tuctech na kobyliské střelnici a jména vysílaná už nepřetržitě i městským rozhlasem ohlašovala další úspěšné zátahy. Až teprve v září zazněla na závěr vraždění jako ty čtyři údery na tympán v Beethovenově Osudové jména první čtveřice, která se vojáků z Londýna statečně ujala, Šikl, Gorazd, Sonevend a – Petřek. Až bude tehdejší chlapec po víc jak půl století psát tuto knihu, začne se shánět po soudech moderních historiků, aby se přesvědčil, zda není v zajetí legendy, protože znal jednoho z hlavních hrdinů zblízka. Svědectví německého historika H. G. Haasise, vydané seriózním nakladatelstvím Rowohlt, ho vrátí přesně do vzpomínky sugestivním obrazem.

„Dr. Petřek velmi obřadně kladl na srdce kostelníkovi Václavu Ornestovi, že musí mlčet. Zavedl ho jednou v noci k hrobce a tady musel přísahat na kněžské roucho, kříž a modlitební knihu, že nic neví a nebude vědět. I Karel Louda, člen kostelního pěveckého sboru, přísahal. Tuto přísahu provedl duchovní v ornátu, při světle svíček a na evangelium. Pravoslavnému duchovnímu kromě toho nebylo zatěžko vlastnoručně vynášet parašutistům kbelík s chlorovým vápnem, náhražkou jejich záchodu…“

Po válce se potvrdí domněnka, že nepromluvil. Mučili ho tak, že ho nakonec museli zastřelit přivázaného na židli. Tomuto pravoslavnému Husovi, jehož činily starším, než byl, zjev, vous, hlas i kněžská gesta, bylo teprve čtyřiatřicet let! Suma sumárum: z mentora se stal mučedník. Mnohem později chlapec pochopí, že by ho byl možná právě Vladimír Petřek zas jako první varoval před proměnou vědeckého marxismu v ideologii totality. Místo toho se však učedník i za něho stane komunistou.

K tomu mocně přispěje, že rok po válce, když nebude s to uvěřit, že se mohlo líbezné lázeňské městečko jeho dětství proměnit v nejhorší vyhlazovací tábor, se do Oświęcimi zajede podívat. Vilu pozná, bude budit dojem, že v ní za války bydlela rodina podobná jeho. Z omylu ho vyvede hrůzné pohoří, které nalezne v nedalekém zařízení, kde otec té rodinky působil jako jeden z inženýrů továrny na smrt: hora bot, hora protéz, hora brýlí a především hora ženských vlasů. Ten fialově fosforeskující ďábel z dětské vzpomínky tam tedy zůstal a proměnil jeho dětský ráj v peklo zvané Auschwitz.

8.

Naděje má jméno Disman

Až do konce Stalingradské bitvy byla v lednu 1943 představa, že se Češi dožijí třeba jen nepříliš vzdálené budoucnosti, mizivá, ale i po ní ustupující Němci ještě stupňovali šílené vyvražďování ras a národů. Chlapcovo okřívající tělo pociťovalo stále vetší nepokoj duše, které přestávaly stačit tiché modlitby a meditace. Čím dál víc toužil aktivně vystoupit ze sebe samého, nejraději na scéně, kam ho lákal zbožňovaný Cyrano, ale jak na to? Dva roky po sobě sice pronikl do dramatické skupiny připravující v synodním domě U Kalicha v Jungmannově ulici celopražskou vánoční besídku, ale výsledkem byly zase bohoslužby ilustrované až příliš prostými scénkami.

Epizoda, která mu přijde tak podstatná, že ji nezapomene připomenout v každé obsáhlejší vzpomínce na dětství, se opakovala asi tři roky po sobě na tehdy slavné pražské Matějské pouti. Jako se vlídné louky kdysi měnívaly během několika hodin ve vojenská ležení před bitvami, proměňovala se přes noc k nepoznání ta obrovská, tehdy ještě nezastavěná pláň od kulatého náměstí v Dejvicích až nahoru ke kostelíku patrona poutě; objevila se ,skyline‘, jíž vždycky dominovaly ruské kolo, tobogán, na kterém se sjíždělo na čistých uhlířských pytlech, divoce rotující drak nesoucí jméno právě populární obludy z Loch Ness a hlavně rozměrná kovová koule smrti, v níž motocyklisté v rudé kůži smrdutě buráceli i nad hlavami diváků. Chlapce však nejvíc přitahoval stan s lavicemi a malou scénou, na které kraloval jeho další idol – kouzelník Marion! Za dvě těžce vydělané koruny znovu a znovu chtivě přihlížel, jak Mistr vyzývá publikum, aby sepjalo ruce, načež mohutným fukem způsobí, že je ten či onen divák už nedokáže rozpojit. Jak nezávidět šťastlivcům, kteří pak směli jakožto média vystoupit na jevišťátko, kde byli stejně úspěšně hypnotizováni, takže v hlubokém spánku k potěšení nadšeného obecenstva dokonce chrochtali nebo kokrhali!

Až druhý rok osmělila pokračující puberta chlapce tak, že se na scénu v návalu touhy po ní prostě prošvindloval a zkusil i předstírat hypnotický spánek. Musel být přitom skutečně poloomámený strachy, že bude mágem odhalen, zesměšněn či dokonce ztrestán. Byl však propuštěn zadním vchodem, kde mu kouzelníkova asistentka vtiskla do ruky pětikačku a volňásek na příští představení. A to byl jeho první skutečný vstup na prkna znamenající svět, který mu o něm prozradil to nejzákladnější: že je to svět iluze, která kupodivu přináší uspokojení i mzdu. Kdykoli se mu jí teď zachtělo, a jemu se chtělo den co den, stačilo použít nejčerstvější vstupenku a nerozpojit ruce. Suma sumárum: naučil se přitom utíkat ze skutečnosti, která ho deprimovala, do představ, v nichž mu bylo líp. Odpovídalo to jeho optimistické povaze, pomohlo překonat strachy, ale mělo mít i nebezpečné následky, až se pokusí za pár let podobně přestoupit z neveselé předválečné i hrůzné válečné minulosti do přeludně zářivého budoucna.

Prozatím se tedy promňoukal a proštěkal k věku, kdy ho víc než turecký med a sučuk, kterých si konečně mohl dopřávat, co hrdlo ráčilo, začaly přitahovat básničky a ženské. Tehdy uslyšela maminka zprávu, že rozhlas zve ke zkoušce dívky a hochy od šesti do šestnácti let, schopné vystupovat v pořadech pro děti a mládež. Ještě jako dospělý muž bude mít chlapec to podzimní odpoledne roku 1943 plasticky před očima, protože v něm bezesporu vstoupil na svou vlastní uměleckou dráhu, aby ji sice mnohokrát korigoval, ale už nikdy neopustil. Z Bubenče jely k rozhlasu různými směry přímé tramvaje číslo 11 a 23. Pamatuje, jak tehdy zoufale čekal na tu druhou, nosila mu odjakživa štěstí, vždyť pod jejími koly vyráběl na konečné u Bořislavky své cenné groše. Bůhví proč nejela a nejela. Taktak dorazil k cíli protivnou jedenáctkou, z pověrčivosti ho přepadla nebývalá tréma, před studiem číslo šest ho deprimovala stovka konkurentů sršících sebevědomím, mávaly s ním návaly, bylo mu zas jednou na omdlení; přednášel dobře naučenou báseň Vladimíra Thieleho o lokomotivě a strojvůdci, vyřazenými současně do starého železa, ale vlastně nevěděl, co se s ním děje,

„Svou hlavu na ni položí a pláče…“

dokončil recitaci a bylo mu taky do breku. Z totální apatie ho probudily upřené pohledy. Stál mezi dvacítkou radostně se tvářících vrstevníků ve studiu, které na druhé straně skrz těžké červené závěsy pohlcující nežádoucí zvuky opouštěli neúspěšní adepti. Muž s širokou měkkou tváří, jenž zkoušku předtím vedl, držel v ruce seznam jmen a taky hleděl na něho, když vlídně říkal, Já tedy znovu přečtu, kdo byl přijat, aby ti zbylí mohli jít domů a přihlásit se znovu za rok, kdy zkoušku jistě udělají! Každé jméno oblažilo některou z tváří kolem chlapce. To jeho se neozvalo. Hodný pán se zeptal už velmi útrpně, Zůstal tu snad někdo, koho jsem nečetl? Náš chlapec musel mít rudé uši, ale rozhodně svázaný jazyk. Ani nedutal. A tehdy režisér Miloslav Disman, místo aby ho potupně vykázal, mu podal jako všem ostatním šťastlivcům přihlašovací formulář. Za rok, až bude chlapec už jedním z mladých vedoucích souboru, mu přizná, že k jeho vyvedení prostě nesebral odvahu, Bál jsem se, řekne, že bys mi tam snad umřel!

Glejt potvrzující, že na chlapce má po škole přednostní právo rozhlas, byl další deštník, který ho chránil před protektorátním Kuratoriem. Maminka jej proto chápala jako dar nebes, přestože jí syna vlastně vzal. O tektonickém otřesu celé jeho osobnosti svědčila všechna další vysvědčení, nedávný premiant procházel náhle s odřenýma ušima, to jak maximum energie spálila nově objevená vášeň. Bylo zvláštní, že ji rodiče tolerovali, dodnes si není jist, jestli neměli trvat na prioritě školy. Jediným vysvětlením zůstává Damoklův meč visící po heydrichiádě nad rodinou do posledního dne války; zřejmě chtěli, aby si stačil něco užít.

Po strašlivých ztrátách na všech frontách i v zázemích se gradace hrůzy jevila být nemožnou, ale válka byla přesto stále zuřivější a život připomínal poslední marně vymačkávaný citron. Říšský ministr propagandy Goebbels, který brzy prokáže svůj zvrhlý fanatismus, když nechá svou ženu zabít šest vlastních dětí, aby nemusely žít ve světě bez Hitlera, vyhlásil totální válku a zhasl tím po celé obsazené Evropě i světla divadelních ramp. Herci byli posláni do továren, herečky pletly doma z lýka jakési jídelní podložky pro polní nemocnice. Na všech lokomotivách se objevilo velké V jako Viktoria, ačkoli každý člověk v Říši věděl, že právě tak zvedá prsty k pozdravu anglický premiér Winston Churchill. Všechny tendry zdobil nápis vyzývající veškerá kola, aby se točila pro válku, Alle Räder müssen rollen für den Krieg! Zesílilo strašení zahájené výstavou Sovětský ráj, která v živých obrazech představovala živoření podlidí s mongoloidními obličeji; dospělý chlapec bude mít mžitky před očima, až za půl století navštíví podobně zaostalé cikánské vesnice v moderním Československu! Všechny plakátovací plochy a zdi domů obsadil plakát, na němž se z rukávu sovětské uniformy vysunovala obrovská zkrvavená ruka, aby uchopila malinká Hradčana. Erfasst sie dich, gehst du zu Grunde! varoval slogan, Zachvátí-li tě, zahyneš! Ačkoli se už i za to střílelo, objevoval se na nich štětkou načmáraný komentář My se nebojíme, my tam nebydlíme!

Už od konce léta 1944 chodil chlapec spíš za školu než do ní, houstnoucí letecké výstrahy, při nichž byly třídy posílány do krytu či na ulici až do odhoukání, činily evidenci docházky stále míň přehlednou. Dokud bylo teplo, zamířil často rovnou k Hladové zdi na Petříně, kudy dlouhé hodiny neprošla noha; vsedě na tašce psal, četl, snil anebo mával ke kondenzačním čarám, ohonu spojeneckých ohnivých komet letících z osvobozeného jihu Evropy vypálit severní města Říše. V pravidelných intervalech hlídal s trojicí spolužáků budovu gymnázia v Dušní ulici na Starém Městě před možným náletem v noci. Vybaveni chudě obloženými chleby a meltou v termoskách zaujali za soumraku strážní stanoviště v přízemní tělocvičně, které se stalo na pár hodin eldorádem jejich puberty, když zatuchlé žíněnky a špinavé deky k spánku nelákaly. Mladík se tu naučil popíjet víno, karbanit a – nemít rád těsnou blízkost mužských těl. Právě na jednu takovou stráž navázal tragický omyl jakési anglické perutě, která si spletla Prahu s Drážďanami. Jizva vyrytá do města 14. února 1945 byla úzká, ale stála několik set životů, do krytů dávno nikdo nechodil. Protože středoškolské septimy dávno pohltilo totální nasazení, byly teď sexty denně vysílány na odklizovací práce. Chlapcově třídě připadl úkol přenést do rakví oběti provizorně uložené v synagoze židovského hřbitova na Vinohradech. Záznam elementárního zážitku je překvapivě stručný.

Poprvé jsem viděl nahou ženu. Ženská ňadra. Nepodobala se ničemu, co jsem si představoval. Byla nestvůrně nafouklá a odporně žlutozelená. Dál pamatuju jen svoji první cigaretu v životě a hrob, na kterém jsem seděl a zvracel, zatímco všude kolem se dávili spolužáci.

Matka ho zachránila i před posledním nebezpečím: když byl úředně povolán někam k Ostravě na stavbu mamutího protitankového příkopu, který měl zachytit poslední útok Rudé armády, dopravila ho ráno do Všeobecné nemocnice jako akutní případ, který potřebuje vyjmout krční mandle; dávné řezy po hnisavých angínách nedaly vzniknout podezření. Nedlouho po operaci se na oddělení objevil protektorátní policajt a oklamaný lékař chtěl nechat sebrat alespoň lhářku, jenže pod dojmem čerstvých zpráv z front si to včas rozmyslel a pouze jí pak před synem od plic vynadal. Ostatně než se pacient dostal z nemocnice, začala ruská ofenziva a studentská komanda se rozutekla schovat po příbuzných.

Ale při tom všem zůstávala chlapci záchranným kruhem v moři krve a hnusu zázračná zkratka DRDS. Dismanův rozhlasový dětský – později divadelní soubor byl podobný ostrov blaženství v totálním obklíčení války, jakým se stane o víc než tři desetiletí později tvrdé jádro disentu v téměř válečném obklíčení totality. Nejen dvakrát tři hodiny týdně, kdy se šťastlivci setkávali mezi purpurovými závěsy rozhlasové Šestky a provázeli pak ve vší počestnosti dívky souboru zatemněným městem bez tramvají ke vzdáleným domovům – to jak válečnou Prahu navíc děsil Pérák, záhadný rozparovač na údajně pružících botách! –, ale prakticky nepřetržitě se utíkali z bezútěšné reality do umělého světa přátelství a poezie. Důsledkem bylo naprosté obnažení všech nervů a tykadel a jejich nasměrování k Askezi, Bezúhonnosti, Ctnosti, Důvěře, Estetičnosti, Férovosti, Galantnosti, Hodnotám, Charakternosti, Ideálům, Jednotě, Kamarádství, Lásce, Morálce, Nesobectví, Opravdovosti, Poctivosti, Rovnosti, Svornosti, Trpělivosti, Útrpnosti, Víře a Zodpovědnosti, což ve výsledku znamenalo, že se téměř nic z té vznešené abecedy neodehrávalo v rovině činu, ale všecko výhradně v rovině pohledů, náznaků a hlavně slov, slov, slov.

Za dvě generace sotvakdo uvěří, že se k sobě téměř stovka mladíků a děvčat, s nimiž víc než válka lomcovala právě vrcholná puberta, chovala, ušetřena osudu decimovaných vrstevníků v zemích přímo zasažených boji, jako by byli bratři a sestry v zázračném klášteře. Miloslav Disman, ctitel lyrika Fráni Šrámka, autora Stříbrného větru a Měsíce nad řekou, vytrhl z beznaděje a zkultivoval uprostřed orgií barbarství stovku teoreticky ztracených osudů, ale sám byl až chorobně citlivý muž zmítaný nešťastnou láskou ke své ženě, se kterou si nikdy nevěděl rady. Obdobně strádala i jeho nejbližší spolupracovnice, paní Zdeňka Balcarová, hlavní důvěrnice souborových dívek. Oni dva vytvářeli k ochraně své i svých svěřenců hustou šrámkovskou atmosféru přímo zduřelých citů, realizovaných především verbálně.

Jinak než ,zduřelou‘ nemůže tehdejší chlapec nazvat ani vlastní rétoriku té doby, která s ním přešla i do prvních poválečných let. Mravenčení přechází v mrazení, když čte znovu své dopisy studentce a později herečce a literátce Nataše Tanské, které ji varují před buržoazními manýry, jako jsou růž na rty či parfémy, a nabádají k řeholi bojovnice za spravedlivější svět. Jeho matka ji měla moc ráda, ze synových platonických lásek jedinou! při svých návštěvách Prahy spala dívka na pohovce v jejím pokoji a on po ní marně prahnul na rozkládacím lůžku v kuchyni, takže i tahle touha byla po dismanovsku demonstrována slovně, navíc v siláckém holdu všemu, co neslo pečeť naděje zvané Komunismus. Jeho duch přísně kázal revolucí posvěcenou vodu, ale jeho tělo chtělo pít všechny šťávy života.

Později se mnohokrát přesvědčí, že kořenem ideologických přízní a nenávistí nebývá vždycky prvotní potřeba zlepšit stav světa, ale někdy jen křečovitý pokus přehlušit vlastní beznaděj. Pocit vyřazenosti, který tolika lidem brání dobýt si přízně přímým tahem, protože k němu tváří v tvář objektu své žádosti ztrácejí odvahu, zázračně mizí, když je artikulován společně se souvěrci. V davu, ať už jásajícím či běsnícím, se i stydlivý člověk odváží řvát, i panic se může stát násilníkem, přinejmenším ve svých vybičovaných představách, zatímco násilí za něho s jeho tichým souhlasem konají jiní. Stojí za povšimnutí, kolik je mezi revolucionáři, demonstranty či radikály všeho druhu mužských a ženských singlů, kterým protest, zejména militantní, nahrazuje chybějící sex nebo lásku nebo oboje.

Připomene-li si při psaní těchto řádek dospělý muž, jaký byl v dětství nebožák, znejistělý i při nepříliš těžké zkoušce do Dismanova souboru tak mocně, až ji ostudně neudělal, považuje za naprosto neskutečný výkon, že se tam vzdor dvojímu odmítnutí tak troufale, tak drze vetřel; budoucnost měla potvrdit, že potřeba právě tohoto společenství byla opravdu silnější než on! Ale přirozenou jistotu v sobě objeví až mnohem později, v soubojích, kde nepůjde o lásku či úspěch, ale o čest a vlastně i o život. Vyvozuje z toho, že také jeho prvotní revolucionářství, jaké řinčí v dopisech mladičké Nataše, ale hlavně v jeho verších a písních, bylo méně spontánní a nezištné, než si tenkrát vemlouval. Zřejmě nechtělo jenom zlepšit svět, ale taky, a možná především, posílit osobní pozici v něm!

Stud, který ho jako sólistu se souborem za zády opouštěl před zástupy diváků, mu nadále bral dech, kdykoli osaměl se zbožňovanou bytostí. Se svým tehdy nejlepším přítelem Jarmilem Sekerou, co taky dlouho neměl u dívek štěstí, se proto těsně po válce pevně dohodl, že spolu vstoupí do nových mezinárodních brigád, které, jak oba a nejen oni tenkrát věřili, svrhnou brzy i španělského diktátora Franka. Navzdory upřímnému úsilí najít k nim cestu bojový záměr nevyšel, protože se žádné další brigády nekonaly, a hlavně: oba takřka přes noc konečně došli sympatií u svých budoucích žen. Jejich cesty se pozvolna rozešly. Náš chlapec bude později spolupůsobit při svržení konzervativního prezidenta Antonína Novotného, a jeho soudruh, příští osobní tajemník prezidenta-normalizátora Gustáva Husáka, při svržení Alexandra Dubčeka a pak i při umlčení někdejšího nejlepšího přítele.

Protože mladík právě tehdy vědomě zaměřil svůj skutečný životní cíl, je na místě i další suma sumárum: Co mu těch pár let v Dismanově rozhlasovém a divadelním souboru přineslo? Otevřelo v něm po Cyranovi skoro všecko dobré i špatné, co ho provází dodnes.

9.

To jsem já, svoboda mladá

v červený květ rozkvetlá! jásala revoluční píseň a současně truchlila za mrtvé. Těch zhruba 2250 okupačních dnů a nocí plných hanby a strachu, ty tisíce jmen na červených seznamech popravených, a pro našeho chlapce vždycky znovu Petřek! Petřek! Petřek! to byla nálož, která vybuchla v sobotu 5. května 1945 Pražským povstáním, a on byl řízením osudu v budově rozhlasu při tom.

V archivu mu zůstane výplatní lístek za účinkování v rozhlasové hře Daidalos a Ikaros vystavený s tím historickým datem, ačkoli se pořad dotáčel až řadu dní po konci války. Při příchodu do studia byly totiž dívky ihned odeslány domů a našemu mladíkovi byl jako ostatním přidělen šroubovák, který se měl stát jeho první a poslední válečnou zbraní: dismanovci v příštích dvou hodinách odšroubovali v rozlehlém areálu rozhlasu veškeré orientační tabule, jako to učiní za třiadvacet let jejich děti po celé zemi při vpádu armád Varšavského paktu. Ani Němci, jejichž cyklistický oddíl Waffen SS kolem poledne budovu přepadl a částečně i obsadil, nenašli místnost, odkud těsně poté letělo do éteru volání hlasatelů o pomoc. Po krátké, ale krvavé řeži se jako první v Praze vzdali.

Chlapec pak ještě fungoval jako spojka k vznikajícímu náhradnímu pracovišti ve vršovickém Husově sboru a vlastnil už dokonce přílbu i bajonet, než dal přednost návratu k rodičům, kterým nemohl dát zprávu, před setrváním po boku dalšího přítele ze souboru, dělníka a přitom už opravdového básníka Ladislava Padiora; tři dny po povstání bude jeho nepřítomnost i v porevolučním zmatku nevysvětlitelná, takže ho kamarádi začnou hledat v provizorních márnicích, a když ho najdou, sami mu vykopou hrob, protože mrtvých bude neskonale víc než hrobníků. Za těch pár hodin, ve kterých cestou do Bubenče šplhal přes rostoucí barikády a míjel ohniska množících se střetů, viděl kolem sebe samé hrdiny, kteří zahájili boj často jen s holýma rukama. O pět dní později, když z lucerny na Zlatém kříži příšerně páchly ohořelé zbytky údajného gestapáka, začal chápat, že slavné hodiny národů jsou září přivolávající i alibisty a devianty, kteří mohou ve jménu drahé vlasti bezbřeze i beztrestně zastřít svou kolaboraci či ukojit svou zvrácenost. Ten zážitek nepřestane celý život patřit mezi klíčové, bude popsán v Deníku kontrarevolucionáře a tvořit i klíčovou kapitolu románu Katyně. Za půl století obnoví tu vzpomínku podobně vlastenecky zaštítěný zrod zvěrstev na Balkáně a vznikne z ní román Hvězdná hodina vrahů.

Řádění revolučních gard a rabovacích tlup, ale dokonce i zvlčilých rot československé armády v Praze, v Brně, v Ústí a na mnoha místech v bývalých Sudetech mladík osobně nezažil, ale zná už mnoho nezvratných důkazů, že bylo hnusné a musí být s odporem odsouzeno. Až se po letech vrátí z nedobrovolného exilu, nepřestane povzbuzovat zejména mladé české žurnalisty, aby nelítostně otvírali všechny sklepy, které skrývají německé oběti bezpráví. A své rakouské spoluobčany bude naopak přesvědčovat, že té tolik kritizované větě českého premiéra Zemana „Sudetští Němci byli pátou kolonou Hitlera“ scházejí ke správnosti jen slova „zdrcující většinou“. Oni tou pátou kolonou, která víc než devadesáti procenty hlasů pro stranu Konráda Henleina rozvrátila jedinou nadějnou demokracii ve střední Evropě, nejenom byli, ale mnozí zůstali svému tehdejšímu bludu věrni dodnes. V listopadu 2001 prohlásí na štiřínské konferenci mluvčí Rakušanů pocházejících ze Sudet, Gerhard Zeihsel, že „Mnichov 1938 napravil chybu roku 1918“. Navrátilec mu odpoví jakožto jeho český vrstevník a bývalý spoluobčan.

Míníte jistě chybu, že Němci v novém Československu tenkrát nedostali ‚svá území‘, aby je mohli spojit s rakouskými. Žasnu nad tuhým životem vašeho sebeklamu. Po první světové válce, kterou jste jakožto etnika pomohli rozpoutat a těžce ji prohráli, jste sotva mohli očekávat, že odejdete do Rakouska s věnem obnášejícím třetinu království českého, trvajícího v původních hranicích tisíc let. Zamlčujete, že takový způsob sebeurčení tehdy nepřipustila celá Evropa, takže to byl a zůstane jen váš dějinný sen. A pokud jde o druhou světovou válku, pánové, a to říkám s hlubokou úctou vůči všem Němcům, kteří se k zfanatizované většině nepřipojili či se jí dokonce postavili, vy jste si Hitlera a s ním svůj osud přivedli do Čech sami. Nelze přece zapomenout ani v této příjemně způsobné společnosti, jež za půl století na mnohé nepříjemné zapomněla, mnohé potlačila a vůbec už cítí i myslí zcela odlišně, že to byli lidé vašeho kmene, kteří doslova utopili Evropu v krvi. A nejen Evropa, celý zbytek světa stál krůček od záhuby a musel se vám bránit ze všech sil, protože šlo o jeho existenci na tisíc let, která nám váš Vůdce slíbil, vždyť likvidace dalších národů po Židech, mezi nimi i Čechů, byla už v Salcburku pevně dohodnuta! Z dnešní osvícené perspektivy se může jevit zničení Drážďan nebo Hirošimy činem barbarským, jenže já nejsem jediný, kdo pořád cítí v kostech hrůzu, ve které jste nás drželi, a proto vím, že to byl jen krajní prostředek, jak vás, barbary, zneškodnit. A výrazem té přetrvávající hrůzy bylo i to, čemu vy říkáte vyhnání a my odsun.

K tomu se dá dodat, že vyžadovat po šedesáti letech anulaci odsunu samého, schváleného konferencí Velké trojky v Postupimi, a tím i restituci konfiskovaných majetků, se hodně podobá pokusu žádat zrušení Vestfálského míru a vrácení rudolfínských sbírek ukořistěných v Praze Švédy. Navíc je absurdní, aby důsledky války revidovali ve svůj prospěch právě ti, kdo ji rozpoutali, vedli nejbarbarštějším způsobem, a museli pak právě proto kapitulovat bez podmínek. Bezpodmínečná kapitulace v dějinách vždycky znamenala, že poražení se vydávají přemožitelům na milost i nemilost. K čemuž je dále nutno dodat, že způsob zacházení s nimi svědčil o velikosti či malosti vítězů!

Jako pádný argument vzdorující veškerým důvodům, jimiž Němci z Československa ještě dnes ospravedlňují svou volbu Adolfa Hitlera, stačí jediný dokument známý tehdy v Evropě každému. Současníci, kteří to zapomněli anebo dosud nezvěděli, ať posoudí soubor říšských zákonů vyhlášených v Norimberku celé tři roky před tím, než začal sudetský ozbrojený zápas o návrat „heim ins Reich, domů do Říše“. Českoslovenští občané německé národnosti museli vědět, co si žádají, nejpozději, když jako předobraz vlastní budoucnosti bouřlivě oslavovali Hitlerův ,Anschluss‘ Rakouska. Došlo k němu 12. března 1938 a už dva týdny nato přinesly rakouské deníky na prvních stranách zprávu, která i potomkům říká vše.

„Was müssen Heiratslustige wissen!“ Co musí vědět svatbychtiví!

Vysvětlovány jsou zákony z roku 1935, které se automaticky stávají součástí právního řádu Východní Marky, jíž se Rakousko tak rádo stalo. S okamžitou platností musí proto i všichni rakouští snoubenci předložit osvědčení o své rase, aby příslušný úřad rozhodl, mají-li či nemají právo uzavřít legální sňatek. Pro jejich poučení jsou uvedeny kategorie.

„A. Deutschblütig – německé krve – je každý, kdo může prokázat, že pochází ze čtyř rasově čistých německých prarodičů.

B. Rassenjude – rasový žid – je ten, kdo má čtyři židovské prarodiče.

C. Mischlinge – míšenci – se dělí na tři skupiny:

1. Míšenci, z jejichž čtyř prarodičů jsou tři židi (nebo židovky), jsou tímto zákonem chápáni jako Volljuden – celí židé.

2. Míšenci, kteří mají mezi čtyřmi prarodiči dva židy (nebo židovky), jsou Halbjuden – položidi, a platí za míšence prvního stupně.

3. Míšenci, kteří mají ze čtyř prarodičů jednoho žida (nebo židovku), jsou Vierteljuden – čtvrtžidi, a platí za míšence druhého stupně.“

Půlku novinové strany tvoří názorné tabulky s grafickým vyznačením povolených, podmíněně povolených či zakázaných manželských spojení provázené závazným komentářem. Právě tahle grafika je jedním z nejotřesnějších obrazů nacismu!

„Skupina I. Povolené sňatky:

(árijec-árijec, árijec-čtvrtžid, půlžid-půlžid, žid-žid, celý žid-rasový žid, rasový žid-rasový žid)

tato manželská spojení jsou připuštěna (povolena)

Skupina II. Podmíněně povolené sňatky:

(položid-celý žid, položid-rasový žid )

v případech tohoto druhu budou židovští míšenci dál považováni už za židy.

Skupina III. Sňatky přípustné se zvláštním povolením:

(árijec-čtvrtžid, árijec-položid)

tyto sňatky vyžadují povolení ministra vnitra či zástupce Vůdce nebo jimi pověřených míst: při rozhodnutích dlužno zohlednit tělesné, duševní i charakterové vlastnosti žadatele, dobu pobytu jeho rodiny v Říši, jeho či jeho otce účast ve světové válce a minulost rodiny vůbec. (Dále prozkoumat, zda jsou židovský míšenec a všichni členové jeho rodiny charakterově, mravně a jinak nezávadní.)

Skupina IV. Zakázané sňatky:

(árijec-celý žid, árijec-rasový žid, čtvrtžid-čvrtžid, čtvrtžid-celý žid, čtvrtžid-rasový žid)

sňatky tohoto druhu jsou zcela zakázány!

Norimberské rasové zákony tím činí přítrž rasovému rozkladu a konečně zaručují svobodný rozvoj vrozeného a dědičného charakteru německého národa.“

Tento právní akt, překonávající svými nároky i normy užívané pěstiteli čistokrevných psů, zůstává dodnes nejkřiklavější obžalobou všech členů a voličů Sudetoněmecké strany, která prosadila u Hitlera i u zaslepených evropských pacifistů dočasné připojení velkých částí historického území českého království k Třetí říši. Kdo dal přednost takto zrůdnému uspořádání lidské společnosti před mladou, a proto ještě slabou, ale fungující demokracií, je si sám na vině i desítky let poté a snaží se marně zaměňovat příčiny s důsledky.

Tady ovšem nemůže chybět, že za největší politický a morální výkon jedné evropské společnosti bude oponent sudetoněmeckých funkcionářů už dávno považovat vzestup západních Němců z krvavé břečky třicátých a čtyřicátých let mezi nejlépe fungující demokracie světa. Stali se živým příkladem také pro společnosti vystupující z žumpy lžisocialismu, tedy i pro naši.

Conditio sine qua non, podmínka bez níž nelze, je současně suma sumárum za celou první republiku i druhou válku: udělat si jasno ve vlastních dějinách, otevřít tabuizovaná témata a zbavit se falešných gloriol. Češi třeba své legendy o tom, jak hrdinně národ bojoval proti okupantům, když to za něj obstaralo jen pár set domácích odbojářů a pár desítek tisíc zahraničních vojáků, zatímco miliony doma držely ze strachu a za větší příděly nebo rekreaci hubu i krok, stejně jako později v nesrovnatelně lehčích časech husákovské normalizace. A taky představy, že byli dobrými vítězi, když dovolili lůze, která předtím většinou pilně kolaborovala, aby si pak obstarávala alibi zločiny páchanými na odzbrojených i nevinných. To zatím česká společnost dokázala jen zčásti a nemůže ji omluvit, že se militantní sudetští Němci dosud nepokusili o nic. Jejich rakouský tiskový orgán Sudetenpost bude ještě v příštím století každých čtrnáct dní na většině stránek předvádět, že pro ně dějiny začínají teprve v máji 1945 a oni vytěsňují z mysli vše, co předcházelo. V nekončícím seriálu nazvaném dokonce Der Völkermord an den Sudetendeutschen bude nacistickému teroru v okupovaném Československu včetně vyhlazení Lidic věnováno jen několik odstavců!

Samostatnou kapitolou, která musí být mravně uzavřena, zůstane dluh vůči těm sudetoněmeckým, německým a rakouským antifašistům, kteří svým odporem vůči Hitlerovi i vlastním zfanatizovaným rodákům riskovali nejvíc. Prokázali Československé republice neskonale větší službu než kolaborující Češi, ale byli po válce přesto odsunováni nebo týráni a dokonce i zabíjeni. Postoj domácích politiků, kteří se vynasnaží i po obnově demokracie léta zabraňovat, aby se zbylým dostalo omluvy i poděkování, bude trapně laciný, protože zacílen na nejnižší pudy lidí neinformovaných, hloupých anebo i namočených do zločinných akcí. Vedle Českoněmecké deklarace, která vyloučí rekriminační návraty do minulosti, zůstane přece i národní morálka, která se bez nápravy podobných historických křivd prostě neobejde!

À propos Hirschů klavír: Asi měsíc po válce u Kohoutů v ulici Zikmunda Wintra kdosi zazvonil. Maminka v předsíni vykřikla tak, že se syn rozběhl, aby ji bránil. Objímala se však s neznámou starší bledou a sešlou ženou, ve které nepoznal Evu Hirschovou. Zachránil se i její otec a poslal ji zjistit… byla rudá a koktala, jestli si někdejší sousedé vzpomenou, že si u nich něco uložili. Jak, vzpomeneme? jak něco? volala maminka, máte tu přece křídlo, koberce a obraz! Eva v pláči řekla, že mnozí jiní si nevzpomněli na nic. Stěhováci později nechali obraz mýtinky se sněhem viset na zdi, prý od Hirschových na památku. Nikdy nikoho z rodiny nenapadne zjistit, od koho je a má-li jakou cenu.

10.

Čím být, aby se bylo někým?

Takže byl mír, mrtví zakopáni a živým kynuly šťastné zítřky, i když zatím nadále trval spor, zda je spíš zařídí stará známá pravice, anebo neustále sílící komunisté. Konečně se dalo myslet i na vlastní, osobní budoucnost. Až do dvaceti si byl náš mladík skoro jist, že se chce stát hercem. Zbožné přání živila osobní setkání s velkou gardou českých mistrů, které směl obdivovat i mimo světla ramp, když v dětských rolích stál vedle nich u rozhlasového mikrofonu. Spolu s houslemi odložil partitury, s nimiž sedával na bidýlku Národního, aby mu neuniklo ani slovo z operních libret; hudební divadlo mu přes noc úplně odlehlo. Zato Renčova Císařova mima s Eduardem Kohoutem viděl na Vinohradech snad desetkrát, aniž mohl tušit, že drama římského herce, kterého síla vlastního umění přetvoří z pohana v křesťana, je předobraz jeho budoucí konverze z revolucionáře v demokrata. Na malé scéně Intimního divadla působícího v budově Umělecké besedy na Újezdě shlédl nesčetněkrát pásmo slavných monologů Hrdinové okamžiku, kde excelovali také Ladislav Pešek a Jaroslav Průcha. Mezi sebe ho začali brát i studenti herecké konzervatoře, k nimž mu otevřel dveře jeho budoucí celoživotní dramaturg a přítel nejvěrnější, Luboš Pistorius, ten, co mu jako předseda gymnaziální poroty literární soutěže navrhl první cenu za to, že jako jediný nebásnil o lásce, ale o pirátech. Příležitostí přibývalo, ale herecké úspěchy se nedostavovaly.

Dismanův soubor byl pravou líhní dramatických talentů, protože jim bohatě dopřával uplatnění v rozhlase, v divadle i ve filmu, a při nekonečné laskavosti jeho vedoucího si mladík těžko mohl namlouvat, že je úmyslně přehlížen. Patřil mezi oblíbence, ale v Karafiátových Broučcích uváděných ještě za války v Intimním dostal přesto jen roličku Cvrčka, na kterou mohl sotva koho pozvat, aby mu předvedl, co umí. Ve hře Hrdina zlatého kapradí, která vynesla ke hvězdám a vzápětí navždy paralyzovala mladičkého autora-diletanta Václava Ryšánka, na něho zbyly dvě repliky jakéhosi Kmotra. Teskně vzpomínal na roli Pastýře ve vánoční hře na jevišti evangelíků v Jungmannově ulici; vynikal v ní s plnovousem a berlou po celých dvanáct veršů.

Jeho největším hereckým výkonem před revolucí měl zůstat Duch Intimního divadla. Jako takový hrál a zpíval zabalen v prostěradle doneseném z domova na veselém nedělním matiné souboru svou parodii na tamního uměleckého šéfa.

Chodbami divadla jak vlastní stín

plouží se dlouhý Antonín,

plouží se, plouží, čím se, ach, souží?

A jak tu postavy scény jdou,

souží sám sebe a souží kdekoho

avantgardou!

Trvale hrdý mohl být autor-interpret alespoň na to, že si nevinným kupletem vysloužil celoživotní nenávist režiséra Antonína Dvořáka. Tehdy ještě bigotní katolík a později stejně dogmatický komunista se bude všem svým kritikům na pokračování mstít jako snad nejhnusnější normalizátor českého divadla po Pražském jaru.

Největší a zároveň i poslední divadelní rolí kuriózně obdarovala těsně po válce svého žáka angličtinářka a třídní profesorka septimy B, Helena Ehrlerová, nadšená milovnice divadla, která se rozhodla oslavit svobodu velkým amatérským představením. Budiž obdivována předvídavost, s níž v roce 1946 zvolila drama o vykolejené revoluci, Romaina Rollanda Hru o lásce a smrti. Mladík se pokusil roztáhnout svůj život k prasknutí, aby stihl vedle školy, souboru, dobrovolných brigád i agitační práce v Kulturním kádru Svazu české mládeže zvaném Kulka ještě četné zkoušky po vyučování. Hlavní problém tkvěl ovšem v tom, že měl ztělesnit – sedmnáctiletý! ústřední part sedmdesátiletého vědce Courvoisiera a objímat přitom, ač septimán a nadále nesmělec, jakožto milovanou choť právě svou paní třídní. Děkoval proto autoru za každou scénu, v níž ona, pohledná a zřejmě vášnivá zralá žena, objímala coby svého milence Valéeho ztepilého Kristka z oktávy. Hra na divadlo pak úplně ztratila nevinnost, když soubor teprve ráno v den premiéry absolvoval jedinou zkoušku na jevišti Divadla E. F. Buriana, které bylo na večer dávno vyprodáno rodičům, známým a spolužákům. Adept herectví pochopil, že se podílí na nestydaté drzosti, když nevěří ale naprosto ničemu z toho, co na scéně dělá a říká.

Ovšemže hrál a dohrál, ovšemže nemohla být řeč o ostudě, nadšený ohlas je zaručen všem ochotníkům, protože se obvykle předvádějí těm, kdo je osobně znají či dokonce milují. Ten prožitek mu však přinesl poslední důkaz, že není vybaven nejdůležitějším talentem herce – dát vlastní identitu k dispozici jiné, i když jen fiktivní. Od té doby se toho odváží už jen jednou, v roce 1992, v roli středověkého kostnického kronikáře Ulricha von Richentala v televizním filmu podle své hry Ecce Constantia! Výjimkou bude pár záskoků, když třeba na Vinohradech náhle onemocní herec Jiří Vala a hlediště bude přetékat diváky z Budějovic, kteří přijeli autobusy shlédnout magnet sezóny Zářijové noci. Hru bude znát mladý autor přirozeně nazpaměť a dá se přesvědčit, že se mezi tolika postavami ztratí, jako frajerský poručík Fára prostě odvypráví pár historek. Paměť ho opravdu nezklame, ale on se podiví, že kdykoli promluví, spoluherci jako by ustrnuli v údivu. O pauze mu prozradí, že přednášel texty, které zřejmě škrtl ještě před čtenou zkouškou, takže je na scéně uslyšeli poprvé.

Školní divadelní dobrodružství mělo mít smutnou dohru. Krásný Valée-Kristek se bude po srpnových tancích roku 1968 razantně podílet na likvidaci autorů nakladatelství Čs. spisovatel. Jako mnozí kariérní bojovníci proti kontrarevoluci se začne na kuráž ožírat a ze spisovatelského klubu vrávorat i do sousední Violy, aby u stolu svých obětí plakal nad zpackaným životem. Než ho opustí játra, bude bývalého soudruha ironicky zdravit větou, kterou kdysi on na scéně vítal jeho, Příteli, vidím tě zas! A jeho někdejší spoluhráč zalituje, jak povrchně chápal hru, ve které vystupoval s nalepenými vousy; mohla ho včas varovat, že se zdánlivě ušlechtilá idea může změnit v zrůdnou. Od té doby bude vědět, co je to ,modelová situace‘; v ní se střídají kulisy, kostýmy i rekvizity, ale zůstává její věčně stejné jádro dané povahou lidí i revolucí.

Čím méně upotřebitelným byl mladík jako herec, tím užitečnějším se začal jevit v onom zvláštním žánru, který nevyžaduje schopnost memorovat cizí slova a předstírat cizí city, zato postřeh, příslušnou porci vědomostí, zásobu vlastních slov a smysl pro improvizaci v nepředvídaných situacích. Takovou výbavou proslul právě Miloslav Disman, po revoluci také nejlepší reportér Československého rozhlasu. Dokonale připraven, s vějířem papírů hustě popsaných tužkami různých barev podle povahy pomocných informací, zvládl sám reportovat v přímém přenosu i mnohahodinové vrcholné události, jako byl třeba triumfální návrat do Prahy prezidenta Beneše, jízda Prahou vrchního velitele angloamerických vojsk a pozdějšího prezidenta USA Dwighta Eisenhowera či první a bohužel i poslední velkolepá přehlídka na Staroměstském náměstí všech vojáků, kteří bojovali za svobodu Československa v zahraničí východním i západním.

Ty papíry mu velmi brzy podle potřeby včas podával a odebíral náš mladík, kterému se zakrátko dostalo i úžasné šance reportovat několik minut sám, když si mentor musel neodkladně odskočit. K obecnému překvapení se zjistilo, že mu to nedělá nejmenší potíže. Právě tehdy dospěl na křižovatku, odkud stále ještě vedla cesta k řádnému dokončení Karlovy univerzity, kde se dál zapisoval i skládal zkoušky, ale stále víc pochyboval o její nezbytnosti pro život podle svých představ. Zdá se, že to byla další ze zrádných sudiček, Lehkost, která ho svedla tentokrát. Poznal, že je s to naučit se vše, co kdy potřebuje, celkem obstojně ,za pochodu‘. Nepomyslel, že tím dost troufale opouští hluboké vody fundovaných znalostí a bude pod sebou dost dlouho cítit mělčinu.

V roce 1948 byla na oslavu čtvrtstoletého vysílání do éteru uspořádána v Praze na Výstavišti Mezinárodní výstava rozhlasu – zkratkou MEVRO. Její šéfové doktor Jan Kolář a profesor Vladimír Kovářík měli sestavit malou pracovní skupinu schopnou vysílat přímo před diváky živě a k tomu většinou spontánně, bez předem připravených textů. Ke spolupráci byli vyzváni a nabídku samozřejmě nadšeně přijali dva dvacetiletí dismanovci Karel Kyncl a Pavel Kohout, kteří se dohodli, že na tři měsíce odloží jména a budou společně moderovat jako ,Ti dva‘. Zavedli dodnes populární oslovení „vážení a milí“ a vymysleli si půlstoletí před televizním zajícem Zazou rušitelku, jejíž hlas drze i mile vstupoval do všech možných pořadů. Říkalo se jí Mevruška a v roli se střídaly obě dvě mladíkovy první lásky, bývalá a budoucí, Věra Joudová a Alena Vránová.

Mladíci tak získali privilegium, že byli u kolébky dalšího zázraku, jenž se měl dožít obecné premiéry až za pět let – televize, fungující tehdy ovšem jenom po kabelu. Mnozí návštěvníci byli přenosem živých obrazů tak uchváceni, že sprintovali od kamer umístěných na ulici k monitoru v pavilonu, aby se tam ještě stihli sami uvidět. Během výstavy byly dva masivní televizory s tehdy ještě miniaturní obrazovkou dokonce v noci odcizeny, když technicky nevzdělaní zloději zřejmě věřili, že jim budou fungovat i doma. Politickou maturitu pak složil celý tým několikahodinovou reportáží z průvodu účastníků Všesokolského sletu, v němž se tu a tam naposled demonstrovalo za prezidenta Beneše a proti nové vládě Klementa Gottwalda. Přestože šlo o přímý přenos, dokázali reportéři stanice MEVRO vysílající na vlně 415, slavné z květnového povstání roku 1945, neslyšet nesouhlas a ponechat jen nezkalenou radost, jak ji v sobě cítili sami. ,Ti dva‘ si na tenhle model často vzpomenou, až budou sami vyzmizíkováni z veřejného života.

Sen o divadle byl zatím dosněn. Božská ochránkyně divadla Thalia mladíka jakožto herce definitivně odvrhla a on se v bytostné potřebě zůstat blízko múz obrátil k Erató, patronce milostného básnictví. Smůla byla, že jeho naléhavou potřebu i nabídku vášnivé lásky vyslyšela tehdy místo dívek komunistická strana, která ho, právě úředně dospělého, přijala do svých řad a tím i za svého barda.

11.

Bujná fantazie

I věrní přátelé občas zlomyslně recitují staršímu dvojčeti básně, které spáchalo mladší. Sám se jim desítky let vyhýbal. Teď se donutil otevřít svou první sbírku Verše a písně, Mladá fronta 1952, první vydání 4000 výtisků! Už věnování prozrazuje, co ho čeká.

Tátovi za to, že mě naučil milovat lidi, knihy a stranu.

Stejně dutě duní většina z třiceti devíti básnických čísel. Dodnes sice cítí opravdovost prvních – stojí na stupních pomníku svatého Václava a loučí se s odcházející armádou, která mu zachránila život,

Tak odcházíte… Hvězda na čepici –

veliký symbol země, která věří.

Věříme! Věřím! Sbohem, bojovníci!

Mé rudé srdce letí za pancéři!

sedí v podobném tvůrčím napětí za stejným stolem jako dnes a snaží se alespoň verši dobýt tu zbožňovanou dívenku Věru, která pak u něho doma přednese jeho prvnímu publiku nejdřív rozlehlou poemu Maruška a později baladu Růže a krev,

To bylo tenkrát… západ rudl v moři,

vlny se leskly zmírajícím dnem,

šedivý závoj stoupal nad pohoří,

s večerem chladil provoněnou zem,

když reci v písních katalánských řek

zas jeli v boji dobýt čest a slávu…

A právě tenkrát vedli na popravu

těch třináct barcelonských děvčátek.

Nejhezčí letní šaty, úsměv němý

a každá rudou růži ve vlasech.

Pro výstrahu je vedli ulicemi

a celé město bylo vztek a vzdech

a celé město bylo pláč a vzlyk,

že jdou tak krásně – bože jako k tanci.

Na poli stáli bledí Marokánci,

až první střelil černý důstojník…

ale z druhého břehu života je pro staršího dávno nepřehlédnutelné, čemu ty začátečnické verše začínaly sloužit. Skutečný příběh studentek zabitých za to, že ryly hesla republiky na rub odznaků Frankovy strany, se proměnil v politickou baladu, kterou rok po válce rozmnožovaly v Čechách při Soutěži tvořivosti mládeže – vlastně prababičce současné Superstar! stovky recitátorů. Mladičký básník, dosud stále hledající cestu ke španělským bojovníkům proti poslední evropské diktatuře, vyzýval v jejím poslání vlastně sám sebe.

Světe! Bezbranní nemohou se rvát!

Proč váhají tví ozbrojení muži?

Nezapomeňte na tu vraždu růží!

Je nutno jít! Je nutno účtovat!

Za pár let bude už i ten mladík vědět sám, že svými verši společně s jinými básníky nevědomě vyšíval oponu přeludů, za kterou další diktatura chystala pro jeho sotva osvobozenou vlast tu pravou, železnou. Čte-li své prvotiny dnes, a příznačné je, že se musí nutit, už jen trne, jak poměrně zručné řemeslo tím víc odhaluje chudost výpovědi; obsahují asi tolik tajemství jako legendy křížovek. První sbírka Verše a písně a značná část druhé, Čas lásky a boje, mají úroveň reklamy schopné zasáhnout nejvýš první signální soustavu podobně přesvědčených. S odstupem času není těžké najít hlavní příčinu v tom, že nadšeně nabízený produkt – všechny lidské problémy řešící komunismus, existoval jen v zbožných představách. Poeta k němu vzhlížel jako Pavlík na vánoční stromek.

Tím víc fantazie, bohužel podobně nakažené, lze zato nalézt v mnoha doprovodných textech, dopisech a denících; vytaženy po desetiletích z hlubin času reagují jako frutti di mare na pláži obnažené odlivem, nevábně vypadají, nelibě voní. Domněnka Pavla Kosatíka, autora knihy Fenomén Kohout, že se mladý básník ve svých svalnatých dopisech prvním láskám i přátelům „chvástal“, je víc než pravděpodobná. Poskytuje mu sice alibi, ano, on se opravdu jako zatím politicky neopeřený, takže do funkcí nezatažený kohout neúčastnil konkrétních revolučních aktů, ještě víc však vyjevuje slepou víru, v níž se ztotožňuje i s tím, o čem nemá potuchy, ale co zapadá do jeho myšlenkového systému. Podobně bude za krátký čas poslouchat v přímém rozhlasovém přenosu ,doznání spiklenců nepřátelského centra Slánský a spol.‘ ještě beze stínu podezření, že jde o nastudovaný, natočený a sestříhaný grandguignol, krvavé divadlo hrůzy, v němž skutečnou úlohu sehrává jenom popravčí. Nevěřící to budou později považovat za výmluvu, ne-li lež. Není však absence kritického intelektu nebo intelektuální neschopnost opatřit si informaci o sporném jevu vlastně tristnější a hodnější odsudku? Přesvědčí se o tom sám jako exulant, až budou levicové elity Západu tolerovat či přímo adorovat ,reálný socialismus‘ východních normalizátorů a bojkotovat jeho kritiky.

Stejně fiktivně, dnes by se řeklo virtuálně, probíhaly ostatně mladíkovy přípravy k onomu ilegálnímu odchodu do Španělska. Přítel i on, každý svými ,kanály‘ se pokoušeli navázat spojení s tamními komunisty bojujícími proti Frankovi v podzemí. Jarmilovy konexe se jevily tak nesrovnatelně nadějnějšími než poetovy – vyprávěl pod slibem mlčení o sovětském soudruhovi, který udržuje kontakt přes španělské emigranty ve Francii, až to mladíka deprimovalo a současně nastražilo: jestli on si trochu nevymýšlí? Vlastní rozhovor na dané téma s ředitelem rozhlasu a bývalým interbrigadistou Laštovičkou, jenž se plánu nevysmál, ale doporučoval počkat, až co strana, vylepšil proto s přispěním své bujné fantazie v příslib, že se v čas Č přihlásí jiný bývalý španělák, který oba dobrovolníky nejdřív dopraví do tajného výcvikového tábora Komunistické internacionály na Šumavě.

O mnoho let později se mu za normalizace svěří nejstarší z dcer zemřelého spisovatele Jana Procházky, že se její milý v brdských lesích tajně připravuje s partyzány svrhnout Husákův režim. Když jakožto poručník obou mladších sester vysloví domněnku, že se ten kluk nejspíš nezřízeně chvástá, anebo má ještě jinou, upadne u ní v nemilost. Chlap chlapa podvádí hůř a hlavně nerad, oboustranně rostoucí nedůvěra způsobila, že se mladíkovo první hluboké mužské přátelství pomalu, ale jistě rozchodilo. Jemu zůstala ta neobratně napsaná, nicméně úplně první celovečerní hra Volá Barcelona, tomu druhému neochvějná víra ve stranu a hlavně v její ,zvěrozvěsty‘, kterým doslouží až do konce jejich i svého života jako nejvěrnější paladin.

Suma sumárum: dospělý pokračovatel mladíka, který uvěřil přeludu, si umí představit bezmoc a smutek skutečných básníků té doby i tajnou nenávist a výsměch všech, které už stačila přejet znetvořená revoluce. Ne ta z listopadu 1989, co opravdu žádnou nebude, když se oslabený režim národu položí jako děvka sám, ale ta z roku 1945, která byla znásilněna, zavražděna a zahrabána, aby její falešná dvojnice vzala společnosti přesně to, co jí za většinovou volební důvěru z roku 1946 slíbila: svobodu národní, sociální i duchovní.

Leč tu je kaz! jak praví Hamlet. Kde je začátek kruhu, v němž se zaplétají básníci s dějinami? Televizní zpravodajskou ,Jednadvacítku‘ ze září 2001 zahájí dotaz moderátorky adresovaný třiasedmdesátiletému, Trápí vás, že jste pomáhal budovat zločinecký režim? Protože v obrazovém dokumentu starém půl století budou přitom pochodovat tisícové zástupy jásajících vrstevníků, přijde si po několik vteřin jako Velký loutkař ovládající na šňůrkách davy. Generační paměť, která má naštěstí stále ještě mnoho živých nositelů, však v jednom neklame: pod všemi těmi bombastickými slovy i rituály bylo v prvních poválečných letech nefalšované a nesobecké nadšení.

Být mladý komunista, svazák, brigádník nebo člen mládežnického souboru v letech 1945–1948, kdy ještě probíhal otevřený politický zápas, přinášelo s sebou horu povinností a nulu výhod, zejména materiálních. Přitom zdaleka nešlo jen o aktivity srdci blízké, a proto příjemné; žitou chloubou hlavního proudu, který tehdy magicky spojil vesnice s městy a fabriky se školami, aby po šesti letech válečného umírání vzkřísil zem k životu, bylo heslo komunistů „Republice více práce, to je naše agitace“. V případě našeho mladíka to znamenalo každou druhou sobotu fárat na Kladně, dělat ze sebe v cejchovně i v klesající kleci před starými horníky haura bez nervů a pak se šest hodin pod každou naprasklou kopnou či při sebemenším šelestu v nadloží probát, než mu uznale objednají v kantýně pivo a slanečka, ještě že to jednou zúročí v románu Sněžím! A před pěveckými zkouškami na Stavbě mládeže v Mostě absolvovat normální zednickou směnu. A před čtením básní na vesnici sklidit s budoucími posluchači snopy z pole. Potomkům z doby internetové se ovšem právě ta nehonorovaná dobrovolnost bude zdát nejpraštěnější.

Slavná dobová píseň, kterou tehdy fučíkovci zpívali i rusky, anglicky a francouzsky, sdělovala, že

z národů ač jsme různých,

jedno přání teď v nás bude žít,

po létech války hrůzných

znovu za práva všech jdem se bít…

Boj byl zacílen proti pokračovatelům těch, kdo zavinili předchozí světový kolaps: válečným štváčům, asociálním vykořisťovatelům a potlačovatelům lidských svobod. Cílové objekty radikálních odpůrců globalizace se budou na přelomu tisíciletí od svazáckých málo lišit. I předchůdci, zmámeni sudičkou Nadšení, vyvolali psychózu, která je samotné brzy ohlušila i zaslepila tak, jak to pro své cíle potřebují skuteční loutkoherci vysoké politiky podle klasického vzorce „Rozděl a panuj!“ Ale paradoxně právě původní poctivost úmyslů způsobí, že v šedesátých letech masa slušných komunistů přijme za neuhlídání svých zvlčilých vůdců odpovědnost a riskantně otevře většině občanů pevnost své strany i celého režimu – zevnitř!

12.

Rozvod s Dismanem a zásnuby s revolucí

Povystupuji z příběhu s poznámkou, kterou chci sdělit osobně. Když jsem se rozhodl zpřístupnit svůj archiv, aniž bych jej předem preparoval – právě dokumentaci z dismanovských let jsme s mým zatím nejdůkladnějším biografem Kosatíkem vysvobozovali v sázavské garáži z krabic, v nichž ležela nedotknuta od konce padesátých let! –, byl jsem si vědom, že dojde k efektu zvlášť nepříjemnému: při zachování časové posloupnosti se zkoumaný Objekt bude čtenáři dlouho jevit jako pomatený fanatik schopný ve svém bludu všeho. Neskrývám, v co jsem přitom doufal: že pak budou čím dál zřetelnější stopy sebezpytujícího procesu ležícího mezi mladším a starším. Nečekal jsem, že míra dokumentovaného pomatení zaskočí mě samého. I když ten druhý odečte, co si první tenkrát přifantazíroval, zůstává dost, aby z toho duši naskakovala husí kůže. Tím spíš ale, že další životní vývoj zkoumaného snad už vyloučil nenapravitelnou psychickou poruchu, jaká určovala povahu gestapáckých nebo čekistických zrůd, a ustálil se na charakteru schopném sebepoznání a sebeopravy, tím spíš se klade otázka, jak se mu to vůbec mohlo stát.

Tak jako nepíšu vlastní příběh, abych obhajoval neobhajitelné, nedělám to ani, abych v něm přijal roli Krysaře. Představa, že dvacetiletý veršotepec, neboť přesněji se jeho tehdejší tvorba označit nedá, svedl statisíce generačních příslušníků k davovému zmatení mysli, je karikaturou představy, kterou se utěšují mnozí Němci: že je k vraždění na běžícím pásu uhranul malíř-kýčař Adolf Hitler. Ale jaký byl tedy pravdě co nejpodobnější stav duše a těla našeho poety, když nedlouho po válce už zas „čas oponou trhnul a změněn svět“?

K pseudonymu ,Gal‘, jímž cudně kryl první díla publikovaná ve studentském tisku, ho inspiroval jeho tehdejší postrach a teprve posmrtně obdivovaný latinář Valenta, který rád kvitoval studentovy indolence u tabule výkřikem ex katedra, Quo ruis, galle? kam se řítíš, kohoute? Později se tak žák často ptal sebe sám. Mezi sedmnáctý a devatenáctý rok života se směstnalo tolik zážitků, že by mnohému vydaly na desetiletí. K nejvýraznějším patřil tříměsíční zájezd stovky dismanovců do Anglie, Skotska a Holandska.

Několikadenní cesta vlakem jim předvedla rozbombardované Německo jako měsíční krajinu, která se po zásluze nevzpamatuje ani za sto let. Mladíkovy zápisy a dopisy dokumentují jeho pozdější tvrzení, že Němci nemohou začít půl století po válce srovnávat spojenecké vedení boje s barbarstvím jejich.

28. XI. 1946

Ve čtyři hodiny ráno je vidět špinavou mlhou Rýn. A jak se jasní, i stále víc potopených lodí, rozbitých domů a pochmurných obličejů. Možná je to nevhodné, ale při vzpomínce na válečná léta cítíme jasné zadostiučinění nad způsobem, jakým Spojenci odměnili zpěvy něžné Lorelei. Stačilo těch pár zastávek vlaku! Znovu jsme slyšeli, že židé jsou metla lidstva a vraždění v okupovaných zemích byla nedopatření. A že je Hitler „ein Sauhund“, nezní jako pozdní lítost, spíš je v tom slyšet bezmocný vztek, že nezvítězili, i naděje, že pro Německo přece jednou „kommt der Tag“. Jen vyložený idealista by mohl považovat otázku Německa za vyřízenou. Celý svět si musí uvědomit, že nacismus žije dál a že je nutno vytřískat ho z lidí a především z mládeže všemi prostředky!

Jenomže Britové, ačkoli dosud sami trpící válečným nedostatkem, ohromili nedávno osvobozené Čechy nepochopitelnou tolerancí a na pohled i trestuhodnou naivitou, když chtěli vrátit poražené k normálnímu životu co nejrychleji tím, že je vyučí demokracii a pomohou jim společně s Amerikou hospodářsky. Pohled osmnáctiletého Pražana, který si troufl posílat z cesty reportáže do Rovnosti, největších moravských novin, kde byl redaktorem jeho první poválečný mentor, komunista a koncentráčník Milan Krejčí, se jeví stejně namyšlený jako mylný. Už za pár let se mělo ukázat, že právě ta velkorysost byla základem úspěšné strategie budoucího sjednocení Evropy.

Mnohatýdenní putování mu přineslo ještě jeden klíčový zážitek zcela jiného druhu. Za britskou stranu vedli zájezd jakási kostnatá, staropanensky upjatá Miss Sheffield a o to vlídněji působící elegantní čtyřicátník s klasickým jménem Smith. Protože chlapec byl jedním z vedoucích souboru a mluvil čím dál obstojněji anglicky, nebylo divu, že ho Mr. Smith vyznamenával zvláštní přízní. Ta se markantně projevila, když mladý zpěvák v Londýně silně ochraptěl a doprovázející česká zdravotní sestra mu naměřila zvýšenou teplotu. Na programu byl právě dvoudenní přesun bez koncertu do střední Anglie a pan Smith snadno přesvědčil slečnu Sheffieldovou, že chlapce vezme na ten čas do slušného hotelu a přiveze vykurýrovaného na příští štaci.

Najatý dvoupokoj spojovala koupelna, a Čecha v noci probudilo, že někdo hladí jeho ruku. Došlo mu naštěstí, co se děje, než stačil otevřít oči. O první erotickou zkušenost se mu totiž před všemi dívkami postaral v posledním roce války spolužák Richard, který ho pozval jedné zimní soboty do letní vily svých bohatých rodičů někde u Mšena. Aby se oba zahřáli, než bubínková kamna učiní na kost vymrzlý pokoj obyvatelným, vypili láhev válečného vína, ale i potom se rozhodli dozahřát pod navršenými dekami vzájemným teplem. Náš hoch byl už sice pohlavně poučen Domácím lékařem a hlavně výlety do krčského lesíka pod vedením bratrance Jiřího, ale o erotickém styku mezi muži měl jen nejasné informace z antiky; kamarádovo bloudění rukou po svém těle sledoval proto s napjatou zvědavostí pasivně, aby se nějak neshodil. Až ho zčistajasna zaskočila prudká bolest ve slabinách i v podbřišku a vzápětí neznámé jevy s ní spojené. V naprosté tmě se dokonce chvíli děsil, že byl kousnut a z rány se řine do klína lepkavá krev, než mu baterka pomohla pomalu pochopit.

Když k němu teď začal mazlivě promlouvat známý hlas slovy jejichž české významy užíval sám v milostné poezii, strnul, nezapomene nikdy jak tam ležel s napjatými svaly pod dekou po anglicku zabalenou v prostěradle, horečně přemítaje, má-li se vymrštit a toho člověka, který mu byl náhle odporný, uhodit a snad i utéct na chodbu a křičet o pomoc. Cosi ho však donutilo nehýbat se, tajit dech a křečovitě semknout víčka, aby v žádném případě neotevřel oči. Návštěvník musel mrtvolnost teplého těla správně pochopit, protože po chvíli zmlkl a pak ustal i dotyk jeho prstů. Protože neslyšel klapnout dveře, zůstal chlapec v té obranné ztuhlosti dál, než někdy později zřejmě vyčerpáním usnul.

Když ráno Mr. Smith zaklepal na ložničku, aby oznámil, že v jeho pokoji čeká snídaně, našel ho už oblečeného. A když se dozvěděl, že jeho svěřenec chce dva volné dny navzdory nachlazení využít k samostatné návštěvě rodiny slečny jménem Barbara Hope, do níž se zahleděl po vystoupení souboru v lázeňském městečku Blackpool, neodvážil se mu odporovat. Sešli se opět v dalším městě, kam chlapec přicestoval včas a zdráv; prožil výlet sice v posteli, jenže bohužel sám, v péči anglické matinky, zatímco dívenka stonala vedle. Mr. Smith měl úzkostný pohled, ale Čechovi při té krátké odbočce došlo, co ho mělo provázet celý život: pochopení pro existenci i jiného druhu milostného vztahu, než jaký dosud znal. Že byl v té době ještě trestný, ho zaplaťpánbůh v Londýně nevyprovokovalo k žádné další reakci, snad právě tehdy začala klíčit jeho pozdější obecně lidská tolerance; muži odlišné orientace, kteří mu měli znovu a znovu posílat zvoucí signály, ostatně jeho postoj také respektovali a stali se vesměs spolehlivými uměleckými partnery nebo přáteli. Suma sumárum se však dá říct: zážitek tak intimně trapný, že se jej ani neodvážil zmínit v deníku, posílil také jeho obecné předsudky; Mr. Smith mu začal ztělesňovat Anglii, a podepsal se proto i na pokřiveném pohledu reportáží.

Když se z té cesty vrátil, musel poeta dohonit studijní předstih spolužáků, aby s nimi stihl složit maturitu. Nehodlal však kvůli ničemu obětovat činnost v souboru a vysílání v redakci pro mládež. A nepřestal ani těžce prožívat tu první velkou a hned marnou lásku. Poprvé od řetězu dětských nemocí zažil silné zdravotní potíže, prudký tlukot srdce při větším vzrušení způsobil, že k sobě dvakrát znovu přišel až v sanitce. Vegetativní neuróza psychosomatického původu, zněla diagnóza, která ho bude pak ještě pár let opětovně přivádět do sanatorií. Tehdy byl rozhlasovým lékařem poslán na podnikovou chatu v Harrachově, aby pár dnů alespoň dýchal horský vzduch.

Vezl si s sebou učení a lyže, rozhodnut jako už jednou zlomit krizi těla silou vůle. Třetí den úmorných hodinových výstupů, jakými se nadále platil požitek několikaminutových sjezdů, narazil za lesem na velký skokanský můstek a rozhodl se vyzkoušet odvahu. Když po krkolomném schodišti vyšplhal až k vrcholu nájezdu, zafungovala jeho vrozená závrať a přišlo mu to samotnému šílené, ale slézat po namrzlých schodech dolů ještě riskantnější a navíc trapné. Za války na něho číhala nebezpečí, která si nevybral, teď se k vážnému risku rozhodoval sám, nikým a ničím nenucen. Když pak dole začal znovu vnímat, neměl lyže, ani hole, ani čepici, ani šálu, ani rukavice, poměrná krátkost volného pádu ho však ještě před kritickým bodem ušetřila mrzačícího úderu, jenom si vyrobil půltucet modřin, ale domů se dobelhal po svých. Chatař večer vyprávěl, že viděl jakéhosi sebevraha, který se pokusil sjet velký můstek po nohou, ale když dorazil blíž, žádnou mrtvolu nenašel. Několikrát v životě přepadne přeživšího skokana pocit, jako by znovu stál nad tou strmou zledovatělou strouhou. Ale pak už vždycky uvěří, že bude mít stejné štěstí.

Po návratu do Prahy se ke starostem o zdraví a školu přidal i jediný vážný spor s otcem. Syn mu dal ultimatum, aby skončil své úlety od matky, jinak že domov opustí on. Aby tomu dodal váhu, skryl se na pár dní v hodinovém hotelu stojícím tenkrát u Hlavního nádraží a urgoval otce telegramy, dokud se nedočkal jeho kapitulace. Jako dospělý muž se bude za tuhle trapnou nátlakovou akci stydět ještě víc než za špatné verše. Jeho otec totiž dokázal, co on sám ne: zůstal kvůli synovi, dokonce už dávno dospělému, v nefungujícím manželství. A byly to především silné stránky jeho osobnosti, které syna formovaly. Přes všechny citové peripetie rodičů necítí, že by nesl sebemenší punc dětí z rozvrácené rodiny, jak se na ni rádi u soudu vymlouvají lupiči a vrazi. Současně mu ale přijde, že jeho rabijátský zásah do otcova života, jímž tak dramaticky demonstroval soucit s matkou, znovu dokumentoval nebezpečný povahový rys, který ho měl ještě několik let svádět k příliš rychlým soudům a s nimi spojeným ukvapeným činům.

Celý život ho bude dostihovat svědectví lidí, kteří znali svého Otomara v různých časových vrstvách jeho života, a i v kritických pohledech je patrná úcta. Pokud jde o ženy – nehasnoucí přízeň! Tak třeba po jeho smrti v srpnu 1959 požádá syna choť známého publicisty a básníka, aby se pokusil najít v pozůstalosti její snubní prsten, který svého času dala otci do zástavy; když jej skutečně objeví a přinese do kavárny Slávie, uslyší panychidu, jakou může jen závidět. A dojme ho, když mu nestorka česko-německo-židovské literatury Lenka Rainerová vypoví, jak se jí otec Otomar ujal a zaměstnal ji v Orbisu, ačkoli právě vyšla z kriminálu. Ještě v roce 2005 vzpomene, jak ji později znovu chtěli propustit.

„Tak jsem šla za šéfem, což byl otec Pavla Kohouta, výborný člověk. A ten mi řekl, Buď úplně klidná, dokud budu já sedět na téhle židli, ty budeš sedět na své! A měl pravdu, nakonec jsem tam byla šéfredaktorka!“

A protože pak syn zblízka prožíval i dvě dlouholetá hluboká přátelství své maminky, nálezy, které jí tu ztrátu vracely – výměnou získaný nadměrný byt v Matoušově ulici na Smíchově s nimi dokonce přímo sdílel její i otcův přítel, právník a zpěvák Josef Mikoláš –, nabude přesvědčení, že oba rodiče zvládli svůj život úspěšně a důstojně. Že se spolu rozžili, mění málo na skvělosti obou; zažil ostatně, že byli často šťastní, a pocítí, že to naučili i jeho. Když potom oba onemocní, on kuřák, ona nekuřačka, čtyři roky po sobě na rakovinu plic, vynasnaží se jim to v tom krutě vymezeném čase vrátit: bude s nimi skoro pořád a s pomocí své švagrové-internistky Věry Kohoutové, tehdy primářky v Motole, je oba dokáže až do poslední minuty úspěšně hojit nadějí. Škoda že to už nikdo nesvede s ním.

Ale teď je poetův příběh stále mladý a on má před sebou řadu dalších rozporuplných činů. S ohledem na záměr objasnit je, který se v této knize rozhodne uskutečnit dospělý muž, si znovu přečte všechny tři díly Carlyleho literárně-historické epopeje Dějiny francouzské revoluce. Co ho kdysi uchvátilo jako svého druhu politický thriller, dostane nový, šokující význam: spatří zrcadlový obraz vlastního zahledění. Je to právě základní ,modelová situace‘, důvěrně známá cesta, kterou v tom sugestivně podrobném líčení kráčejí postavy, jež od poety a jeho vrstevníků odlišují pouze dobové dekorace a rekvizity:

Poddané odlidštěného absolutismu pomalu, ale jistě osvobozuje idea svobody, rovnosti a bratrství, po elitě ducha prostoupí i nejčetnější a zároveň nejprostší vrstvu společnosti natolik, že se stává reálnou politickou silou, která brzy s Bastilou zbourá tyranii a doufá dojít cíle v podobě konstituční monarchie. Obrovské energii uvolněné tím procesem je to však už v příštím okamžiku málo. Včerejší vyznavači Voltairovy tolerance se valnou většinou přivracejí k Rousseauově tezi o suverenitě lidu, tu však může podle nich uskutečnit jen nová, mnohem údernější elita. Právníci, umělci a další inteligenti, kteří do včerejška vegetovali v šedé zóně despocie, snažíce se o haškovský „mírný pokrok v mezích zákona“, se v průběhu několika měsíců či dokonce týdnů a dnů mění v revolucionáře, jimž už není vzdálen žádný cíl. Připomíná to pohyb obrovských přírodních sil, zastavitelný či ovlivnitelný stejně málo jako lavina nebo povodeň. Myšlenku jejich filozofa, že „svoboda je poslušnost vůči zákonu, který jsme si stanovili“, dovádějí ad absurdum zákony regulující v podstatě každý záchvěv lidské činnosti a záhy unifikující i myšlení. Stále víc lidí vypovídá těmto zákonům poslušnost už jen tím, že nejsou schopni je dodržovat; platí za to hrdlem. Mocenská pyramida, jejíž základ položil lid, jej teď drtí svou tíhou, zalévá se krví jako plíce při embolii, až všechny aktéry pohltí vražedná despocie vyššího typu označená velkým N, než se i ta požere sama vlastními válečnými výboji a její vůdce musí z vyhnanství přihlížet, jak se jako poslední směje nejdřív poražená aristokracie. To už se ovšem celý krvavý kolotoč dávno stal součástí celoevropského, ano celosvětového procesu, jehož byl současně produktem i novým katalyzátorem, – podobně jako se česká poválečná revoluce stala ve stejné míře spolutvůrcem i plodem studené války a záhy zvrhla v antirevoluci.

Konkrétní poeta, který se tu pokouší zkoumat svůj život i jeho dobu jakousi literární autovivisekcí, byl předtím, než začal infikovat bezbřehým nadšením vlastní generaci, nakažen sám obdobnou euforií té předchozí. Nebyli to hned po válce menší básníci než Halas, Hora a Hrubín a ještě před nimi bardi první republiky v čele s Wolkerem, Bezručem a S. K. Neumannem, kdo ho utvrdil ve ,víře uhlířské‘, jak nazývali svůj zápal čeští komunisté.

Nejhlouběj, chudý, vidím nenávist…!

A:

Měj prs kryt krunýřem ocelovým,

tisícům k útoku zavel!

A ještě:

Vám poděkování a lásku vám!

Kéž zněly by jak zvony!

Vždyť já ne už sám,

jsou nás už miliony,

snad všichni se vám jednou vyrovnáme!

Teď poděkování vám aspoň posíláme

a lásku!

To vyznání patřilo Sovětskému svazu. Podobně jako mladík se stali přechodnými bacilonosiči té lásky jeho soudruzi Klíma, Kosík, Kundera, Putík, Šiktanc, Šotola, Vaculík a jak se všichni jmenovali i dosud jmenují; Arnošt Lustig dokonce unikl jedné ohnivé peci v Osvětimi, a pak málem přikládal do jiné doma. Dík včasnému procitnutí z přeludného snu a ovšem taky díky příznivým hvězdám vystoupí jádro generace ze spirály násilí poměrně brzy, každopádně dřív, než ta je stačí zničit, anebo, představa ještě horší! než oni nenapravitelně poničí jiné. Nakažlivá epidemie bohužel neskončí s nimi. Bude tu v dalších kapitolách podrobná zpráva o tom, jak v sedmdesátých a osmdesátých letech dvacátého století zamoří intelektuální scénu západní Evropy, především Německa, a málem prodlouží rozdělení světa symbolizované Berlínskou zdí.

Náš poeta odmaturoval, od jedničky z češtiny i z osobně zažité angličtiny až po čtyřku z přírodovědy, v řádném termínu v červnu 1947, takže v době, kdy politický svár o příští politickou orientaci země už mocně rozvracel i rodiny a nemohl se zastavit ani před školními třídami a svazáckými soubory s jejich desítkami tisíc členů. Svár o budoucnost se rozhořel i v DRDS, a čerstvý vysokoškolák, teď už zaměstnaný v mládežnické redakci Československého rozhlasu, byl jedním z nejzapálenějších diskutérů. Název jím založeného časopisu, který měl agitovat neuvědomělce uvnitř souboru, MARŠ NAPRED! přitom výjimečně nevypovídal o jeho prosovětské orientaci, protože byl – bulharský.

Balkánskou inspirací se stala nádherná, bohužel o tři roky starší Katarina Vodeničarova, která na Stavbě mládeže v Mostě ošetřovala toho léta nemocné či zraněné brigádníky ze své vlasti jako předtím za války bulharské partyzány. Jeden z nich, velitel brigády, živá socha chlapa, byl její milenec, a náš poeta opět mohl jen toužit a básnit. Půlstovka Bulharů se zdržela v Čechách až do Světového festivalu demokratické mládeže v Praze a sídlila pak ve škole na Letné. Co nezmohly verše, měly dokázat buchty, kterých básníkova přející maminka napekla tolik, že je své sympatii a potažmo i jejímu milému a všem Bulharům dovezl tramvají do školy na Letné v obrovském ranci svázaném z cíchy. Odměnou mu byl letmý polibek a sentimentální vzpomínkou začátek bojové písně, který vetkl do záhlaví svého ,listu‘.

Romance má ,smutný happy end‘, jak říkával tatínek. Zatímco při poetově návštěvě Sofie v roce 1948 bude mít pro něho černá divoženka opět jen polibek na tvář, začne mu psát už za pouhé dva roky podobně milostné dopisy jako dřív on jí. Pak se dokonce bez varování objeví ve Wintrově ulici číslo 19 přede dveřmi ve čtvrtém patře, aby oznámila, že je volná. Jako kdysi Nataše Tanské jí maminka uvolní svůj pokoj a přespí těch pár dní se synem v kuchyni, tentokrát ale jako garde na jeho žádost, protože tehdy už něžně propadl dívce Aleně, kterou znal taky ze souboru od jejích dětských let, netuše, že se stane nejslavnější českou princeznou.

V roce 1947 však ještě poetovi svítila jiná stálice a té patřily všechny tehdejší činy jeho života. Ex post pochopí, že v ní poprvé vědomě objevil energii, jakou zřejmě cítil už v dětství vyzařovat ze sestřenic a tet. Daleko víc než potlesk a peníze ho bude po celý život vysílat na skokanské můstky všeho druhu potřeba předvést se té které jasné hvězdě. Doby jeho oběhu kolem nich se pak měly stále prodlužovat. A sem už tedy nezbytně patří epitaf za tu první silnou a hned marnou lásku, jejíž pohnuté osudy jsou nápadně podobné literární postavě z Deníku kontrarevolucionáře šifrované písmenem A.

I Věru Joudovou poznal mladíček jako žabku ze souboru, vedle níž ještě za války stokrát recitoval, zpíval a dokonce i hrál epizodní roličku v dramatizaci Karafiátových Broučků, než jednoho dne zčistajasna zjistil, že mu imponuje způsobem, který ho odzbrojuje. Z archivu byl vydolován začátek jakéhosi deníku; už úvodní zápis říká vše.

Pondělí dne 10. XII. 1945

Honí se mi hlavou Maruska. Nepokládám ji za umělecké dílo, protože nevznikla z nadšení pro téma, ale z prosté touhy psát. A odkud ta touha? Když se podrbám ve svědomí, musím si přiznat, že to byla potřeba napsat něco, čemu by dala duši Věrka Joudová. Proč zrovna Věrka Joudová? Je to trochu jiná kapitola, ale když už jsme u té Marusky: dává mi prostě inspiraci. Zamilován? Hloupost. Moment, něco v tom bude. Jinak bych pro ni nepsal verše, nestál v mraze hodinu před biografem, v němž ona sedí (Bohatýr Nikita) a nedělal řadu jiných více méně pošetilých experimentů. Ne, o lásce se skutečně nedá mluvit! Dává mi právě tu inspiraci v nejlepším slova smyslu. Nejen v psaní, ale hlavně v myšlení. Nedá se v její přítomnosti myslet na lásku, jakou si udělali dospělí. Ne, cítíš jen touhu vžít se do jejích čtrnácti let (ale ale, starý pane), cítíš touhu být lepším, cítíš lítost nad přestupky sedmnácti let. A napravuješ je nebo se o to alespoň snažíš!

Lnul k ní déle než tři roky bezradně i bezmocně jako papír k jantaru, když se jí jako panic panny troufal i směl dotknout právě jen tou neumělou poezií. Křečovitou antierotičnost toho vztahu dokumentuje rovněž zázračně dochovaná, zaručeně první milostná báseň pozdějšího autora krvavého románu Katyně.

Ten rudý kvítek z ruky tvé

je symbol mého mládí.

Ať naše něžné přátelství

až k závisti svět svádí!

Ať naše čisté přátelství

až k nebi jasně září,

ať v hrdé zkoušce obstojí

před samou Boha tváří!

Vždyť je to něco krásného,

že máme se tak rádi.

Ten rudý kvítek, děvčátko,

je symbol mého mládí.

Ona se stala inspirací jeho lepších veršů, na svou dobu překvapivě sugestivních, když je pak na soutěžních i estrádních pódiích recitovaly zástupy dalších dívek. Ona se stala motorem jeho ctižádosti: hlavně proto, že byla přijata na vysokou školu herectví, rozmyslel si kariéru profesionálního revolucionáře a zapsal si filozofii v kombinaci se srovnávací literaturou, aby se mohl pochlubit indexem staroslavné Univerzity Karlovy. Ale ona byla i jeho vysněná Jeanne d‘Arc, kterou se cítil dál mobilizován do boje za vítězství komunismu. K tomu měl zatím jedinou příležitost v souboru. I tudy už vedla fronta lítého boje idejí, která rozdělila nedávné přátele do dvou šiků. V mladíkově bylo ke smůle tábora demokratů jako tou dobou v celé společnosti mnohem víc zápalu i energie, líhly se tam už budoucí osobnosti formátu novináře Karla Kyncla a rozhlasového režiséra Jiřího Horčičky. Jenomže ten, na něhož nejvíc spoléhali jako na logického spojence, Miloslav Disman, chodil mezi zákopy s dobromyslným úsměvem a dál svolával všecka svá děcka pod prapor Askeze, Bezúhonnosti, Ctnosti a všech těch dalších abstrakt, když jim bylo přece nad slunce jasné, že čas potřebuje činy, činy, činy! Do roka a do dne měly být proto z jednoho souboru dva. Revoluce zvítězí, láska se toho nedožije. Právě jeho Múza uštědří poetovi jednu ze základních lekcí, jaké z chlapců dělají muže.

Dochovaný deník prozrazuje i zoufalou lež, kterou si na ni ve své milostné nouzi vymyslel. Naznačoval jí, že právě o jejich lásce píše svůj první román, jenž ji zvěční podobně jako knížka, kterou milovala, novela Romaina Rollanda Petr a Lucie. Udržoval ji několik týdnů v napětí krátkými ukázkami, které narychlo psal, když o ně a tedy i o něho projevila zvýšený zájem. V jedné z krizí jí pak pateticky oznámil, že téměř dopsané, ve skutečnosti nikdy neexistující dílo spálil, aby s ním v ohni důstojně shořel i jejich nenaplněný vztah. Po tomhle výbuchu své neochabující bujné fantazie ji ovšem miloval dál, protože si ve svůj prospěch vyložil každé její vlídné gesto, kterým si ho už jako dozrálá ženská udržovala na vodítku.

V létě 1947 po skončení brigády na Stavbách mládeže v Mostě a v Lidicích se přesunul jako vždy stopem kombinovaným s indiánským pochodem, protože aut jezdilo poskrovnu, na tábor souboru v Jesenici u Podbořan, a našel tam rivala. Jiří Bartůněk, v souboru nový, zaujal jeho vyvolenou nejspíš tím, že byl poetův pravý opak: sportovec technického zaměření, nezasažený dismanovskou sentimentalitou. Protože se chystala ,Broučkovská olympiáda‘, pojal poeta další zběsilý nápad: přemoci vetřelce právě ve sportovním zápolení. Tenkrát v Jesenici ho místo svalů určitě hnal duch. Přehodil Bartůňka ve vrhu koženým míčkem a měl za ním nejlepší čas v lesním běhu. Rozhodnout měla šedesátka, kde je los dokonce postavil na start vedle sebe. Celý soubor věděl, že se běží o dívku, která jediná zůstala v pokoji. Neuvěřitelné se stalo skutkem hned dvakrát.

V běhu svého prvního soupeře v lásce porazil. V noci otevřela jeho první láska sokovi. Od té doby ví, že zvlášť citlivé ženy dávají přednost poraženým, asi že ti to spíš dokážou ocenit. Ve svém smutku a zmatku tehdy netušil, že z toho bude mívat později podobný prospěch sám.

Bůhví, kde je šťastlivci konec, zato její konec dodnes deprimuje všechny, kdo ji znali. Stala se obětí svého profesora na divadelní fakultě AMU, zmíněného Antonína Dvořáka, který už tehdy zneužíval svého postavení vůči bezbranným. Když jí měl jako milenky dost, poslal ten zářivý talent na oblast jako do vyhnanství, prakticky ji navždy vykázal z Prahy, aby tam nerušila jeho kruhy. Při posledním setkání s prvním obdivovatelem se ničím nepodobala té hned zádumčivé, hned smíchem vybuchující hnědovlásce s podmaňujícím altem; byla popelavá, strhaná, a ruka, kterou zamilovaný jinoch tolikrát posvátně držel ve své v přítmí kin, když vnímal spíš její tep než děje na plátně, mu při podání – strašný příměr Leonida Andrejeva! připomínala obnošenou rukavici.

Věra Joudová si jedné noci v Jihlavě vezme život. A její neúspěšný ctitel na ni nikdy nezapomene. Až bude hledat dětsky něžná milostná slova pro románovou postavu chlapce Richarda pomateného láskou i žárlivostí k budoucí katyni Lízince Tachecí, použije ty naivní veršíky do písmene, vlastně i jako pozdní epitaf.

13.

Pavka v zemi divů

Přes všechno, co zůstává přiznáno, byla na podzim 1948 srážka většiny starších členů souboru s jejich mentorem, po které se odtrhli a založili Soubor Julia Fučíka, ze všeho nejvíc vzpourou synů proti otci. V budoucnosti se totiž ukáže být Miloslav Disman trvanlivějším komunistou než tehdejší kritici zleva, vždyť také z jeho pamětí se v osmdesátých letech po orwellovsku vypaří jména jím kdysi nejčastěji zmiňovaných učedníků Kyncla a Kohouta, když ostatní bývalí povstalci se většinou jako jejich starý mistr poslušně znormalizují.

A proč nový soubor přijal jméno Julia Fučíka? Protože byl zosobněním ideálu doby. Ostatně i v příštím kole obrazoborectví, až bude v letech devadesátých kácení soch zase beztrestné, a proto módní, si uhájí osobní čest. Na žádného z komunistických svatých nebude v Čechách po pádu totality pořádáno tolik lečí jako na něho, aby byl konečně odhalen jako prohnaný ničema. Nakonec se však prokáže, že byl možná další z gaskoňských chlubilů, ale nikdy ne zrádce, natož udavač! Nalezené dokumenty dosvědčí, že hrál v nejvyšší tísni se svými nepřáteli počestnou hru, která pro něho důstojně skončila v sekyrárně nacistické věznice Plötzensee. Jeho Reportáž psaná na oprátce proto nepřestane ani později vyvolávat respekt našeho muže. Zato reportáže z předválečného Sovětského svazu, „země, kde zítra znamená už včera“, patří bezesporu k jeho nákaze bacilem Euforie, podobně jako uhrančivé pozvání Vítězslava Nezvala, které brzy nadšeně přijal.

Znám zemi blízko pólu

Znám divukrásnou zem

A do té země spolu

A navždy odjedem!

Když otec Otomar začátkem roku 1949 jako generální komisař československé průmyslové výstavy v Moskvě uslyšel od tamního kulturního přidělence, slovenského spisovatele Petra Jilemnického, že shání pomocníky, zmínil se mu o svém básnícím a navíc ruštinu ovládajícím synu, učil ji ho osobně už za války. Adept, jehož verše tehdy už dvakrát otisklo samo Rudé právo, byl rychle prověřen i pověřen, takže ho čekalo jen těžké rozloučení s tentokrát šťastnou a o to větší láskou.

Také Alena Vránová, štíhlá a smavá holka ze souboru, se mu znenadání proměnila v půvabnou mladou ženu, která ho rychle vyvedla z domu smutku, kam se, jak věřil, navždy zavřel po Pyrrhově vítězství v Jesenici. Už úvodní společná spanilá jízda po Vltavě kolesovým parníkem k osmému divu světa, jakým se zdála být rostoucí Slapská přehrada, vyvolala v obou úžas, jak se mohli takovou věčnost míjet, a snad už i rozhodnutí, že zbytek své věčnosti prožijí bok po boku. Od té chvíle byli pro všechny pár, pro sebe tím spíš, že oba právě spolu poprvé překročili Platonovu magickou linii. Byli nerozluční celý dlouhý rok dnes a denně, v souboru, v kinech, při toulkách po městě i na výletech a nejraději ovšem v podnájmu, který sdílela se spolužačkou na Budějovické ulici. Představa, že se teď mají rozdělit snad na několik let, je zdrcovala. Jakousi útěchou bylo, že i nová favoritka uspěla v náročných zkouškách na nejlepší domácí divadelní školu DAMU. Bohatá korespondence dosvědčuje, že si slíbili vyplnit čas odloučení usilovnou prací ve svých oborech, aby svým dětem, které zplodí po konečném setkání, co nejvíc přiblížili šťastný život v komunismu. S tím budoucí diplomat odletěl krátce po jednadvacátých narozeninách do zaslíbené země revolucionářů.

Ačkoli mu ze všech smyslů odmalička nejhůř slouží čich, minulost mu připomínají spolehlivě právě vůně a pachy. Přestože je cítí jen v představě, vracejí vybledlým obrazům sytou barvu. Příjezd do Moskvy má pevně spojen se štiplavým čpěním vroucího asfaltu, který na obrovském Maněžném náměstí železnými hrábly rozhrnovaly výhradně ženy. Jejich všudypřítomnost ve funkcích i uniformách všeho druhu názorně svědčila o tom, jak válka zdecimovala mužské pohlaví. Hleděl na ně z přepychové suity ve staroslavném hotelu Nacional, kterou směl sdílet ještě tři dny; pak se po dvou měsících zavírala výstava, jíž otec řediteloval. Tomu ke kariéře vedle stranické legitimace a organizačního talentu pomohlo, že perfektně ovládal ruštinu, jak si ji osvojil za první války na Sibiři, ekonomii, kterou vystudoval na pražské obchodní akademii, a vodku, tu pil jako vodu, a přesto byl neopitelný. Při všech klíčových jednáních sovětští delegáti až do té doby Čechy napřed udolali přípitky; jeho úlohou bylo proto přepít posledního Rusa, aby se mohlo nazítří v jednání pokračovat za rovných podmínek.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Můj život s Hitlerem, Stalinem a Havlem - Svazek 2.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.