Markus Heitz v nakladatelství

FANTOM Print

Trpaslíci

Válka trpaslíků

Pomsta trpaslíků

Osud trpaslíků

Spravedlivý hněv

Spalující nenávist

Ritus

Sanctum

Stíny nad Ulldartem

Řád vysokých mečů

Znamení temného boha

Před zraky Tzulana

FANTOM Print

2012

Copyright © 2011 by Markus Heitz, represented by AVA international Gmbh, Germany, www.ava-international.de

Original published 2011 by Piper Verlag GmbH, Germany

Translation © Zdeněk Sladovník

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-182-2

ISBN 978-80-7398-497-7 (ePub)

ISBN 978-80-7398-498-4 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Světovým hudebním skladatelům,

ať už žijícím či zesnulým,

ať už klasických či jiných žánrů,

kteří mne při práci inspirují

svými hudebními díly.

DRAMATIS PERSONAE

Alfové

Nagsar a Nagsor Inàste, Nesmrtelní

Sinthoras, alfský válečník a nostàroj (Komety)

Demenion, politik (Komety)

Khlotòn, politik (Komety)

Khlotònior, jeho synovec

Rashànras, politik (Komety)

Yantarai, umělkyně

Imàndaris, její dcera a nostàrojka

Timānris, umělkyně

Robonor, její bývalý druh a válečník, který zahynul při nehodě

Timānsor, otec Timānris a umělec

Durùston, sochař a umělec

Arviû, válečník

Horgàta, válečnice

Morana, tělesná strážkyně

Carmondaj, umělec řečí, písmem i obrazem

Polòtain, politik (Komety)

Godànor, jeho pravnuk

Eranior, politik (Komety)

Samrai a Chislar, jeho osobní doprovod

Halofòr, politik (Hvězdy)

Landaròn, jeho bratr

Falòran, gardista v Dsônu

Ratáris, politička (Hvězdy)

Armatòn, benàmoj v Šedých horách

Arganaï, mladý válečník

Worbîn, jeho ohnivý býk

Tiláris, mladá válečnice

Zirlarnor, mladý válečník

Phinoïn, benàmoj (velitel) mladých válečníků

Itáni, umělkyně v Dsônu

Caphalor, alfský válečník a nostàroj (Hvězdy)

Enoïla, Caphalorova družka

Aïsolon, Caphalorův přítel (Hvězdy)

Kilanor, obchodník v Dsônu

Verànor, posel Nesmrtelných

Téndalor, benàmoj ostrovní pevnůstky jedna-osm-sedm

Daraïs, jeho zástupkyně

Ilinia, vozka

Yintaï, alf v Avarisu

Heïfaton, alf a dozorce v Avarisu

Umaïnor, správce Sinthorasova domu v Dsônu

Bolcatòn, učenec a předseda vědecké rady ve Wèleronu

Païcalor, slepý tělesný strážce Nesmrtelných

Ergàta, válečnice

Sajùtor, válečník

Ofardanòr, benàmoj u Kamenné brány

Lidé

Raleeha, bývalá otrokyně alfů, mrtvá

Wirian, otrokyně u Sinthorase

Farron Lotor, kníže barbarského kmene Ishmanti

Törden, Jujulův fámulus

Famenia, Jujulova fámula

Olfson a Drumann, Fameniini strýcové

Parilis, Fameniina teta

Khalomein, vzbouřenec

Pirtrosal, vzbouřenec

Iula, Hiannina fámula

Quartan, bednář z Kačeřího

Geralda, služebná ze Slámova

Doghosh, velitel vojáků ve Slunečné

Endrawolt, jeho zástupce

Pantako, obchodník z baronie Gourarga

Ossandra, dcera starosty Mlýnic

Mollo, Gatiela, Sarmatt, její kamarádi a kamarádky

Welkar Ilmanson, její otec

Jiggon, mladý otrok v Avarisu

Hirrtan, jeho otec

Elina, nejstarší sestra

Rudolf, jeho dědeček

Irhart, Salisala, Güldtraut, vesničané

Errec a Amso, lidští otroci

Omenia, dcera hostinského v Kamenici

Odeborn z Ida

Starowig z Ida

Magusové a magy

Jujulo Veselý

Simīn Podceňovaný

Grok-Tmai Přemýšlivý

Hianna Dokonalá

Fensa Nápaditá

Ortina Všudypřítomná

Stvůry

Narósil, velitel elfské jízdy

Fatunusíl, elf ze Zlaté nížiny

Veïnsa, kněžna ze Zlaté nížiny

Ataronz, óarco z vazalského národa

Toboribar, kníže óarců a náčelník kraggashských óarců

Shoggrok, kraggashský óarco

Sardaî, čistokrevný upír noci

Rîm, ubari

Ostatní

óarco, skřet

fflecxové, zvaní též alchemikanti a míchači jedů, národ podobný šotkům s černou kůží

Dorón Ashont, zvaní rovněž Putující věže nebo acronta, obrovité stvůry, které alfové téměř vyhladili

acronta, lidské jméno pro Dorón Ashont

Cûithonové, národ podobný lidem v Ishím Voróo

Gålran žadár, národ podobný trpaslíkům, vybavený magií

obboonové, národ podobný lidem, zvaný též zloději masa

Botoikové, národ obdařený skrytou magií a žijící na západ od Ishím Voróo

phaiu su, tvor podobný pavučině, vysávající obětem krev, existuje v různých formách

cnutarové, symbionti skládající se ze tří samostatných částí, které se mohou dle libosti navzájem slučovat nebo oddělovat

nostàroj, nejvyšší vojevůdce alfů

gardant, velitel gardového oddílu

benàmoj, vysoká důstojnická hodnost u alfů

Phondrasôn, místo v podzemí, kam musejí odejít vyhnanci

Tark Draan, místo pro vyvrhele a spodinu (Skrytá země)

šronc, šroncové, nadávka; idiot

květy ryma, černočervené rostliny z rodu růží, které za noci intenzivně voní po růžích a karafiátech

sotgrîn, šelma podobná vlkovi

utronská zmije, had z rodu zmijí, extrémně jedovatý a přinášející okamžitou smrt

bobule thujona, lehce halucinogenní bobule, požívají se čerstvé nebo jako nálev

noční kapradí, dosahuje velikosti alfa s hustými, tmavě zelenými listy

tharc, strategická hra alfů s miniaturními figurkami

intina, léčivá bylina, která se destiluje do podoby roztoku

loffran, hlízovitá rostlina s léčivými účinky

quwické stříbro, tekutý kov podobný stříbru, jedovatý

durùstříbro nebo také kostní stříbro, rychle tvrdnoucí kov

Říká se o nich, že jsou krutější než kterýkoliv jiný národ.

Říká se o nich, že jim nenávistí k elfům, lidem, trpaslíkům a všem ostatním tvorům zčernala krev v žilách a sluneční svit odhaluje tuto černou nenávist i v jejich očích.

Říká se o nich, že celou svou existenci zasvětili smrti a umění.

Říká se o nich, že vládnou černou magií.

Říká se o nich, že jsou nesmrtelní…

O národu alfů se toho vypráví mnoho.

Nyní si přečtěte následující příběh a sami rozhodněte, co na těchto řečech odpovídá pravdě, a co ne.

Jsou to příběhy plné nevýslovné hrůzy, nepředstavitelných bitev, největších podlostí, velkolepých triumfů a zničujících porážek.

Ale rovněž odvahy, upřímnosti a chrabrosti.

I přátelství.

A lásky.

Toto jsou legendy alfů.

neznámý autor,

předmluva ze zakázaných, pravdu objasňujících knih

Legendy alfů, nedatováno

Prolog

Jaká se to tam tehdy shromáždila společnost! Právě toho večera! V oné hale!

Už nikdy se na jednom jediném místě nesejde obdobná sestava hrdinů, tak velkých, s takovou mocí, tak jedinečných!

Jejich aury každý cítil, mohl by si na ně snad i sáhnout. A když pozvedli hlas k nějaké větě, třásla se těla obyčejných alfů úctou.

Já jsem byl taktéž uchvácen.

Každým z nich.

Počínaje Virssagònem, virtuózně ovládajícím boj i kovářské umění, který vymýšlel nejsmrtelnější zbraně a učil ostatní s nimi zacházet;

přes Arviûa, přinášejícího do říší elfů smrt a zkázu v takovém rozsahu jako nikdo jiný, jehož krutý osud z něj stvořil největšího nepřítele všech elfů, takže na jeho počest v podrobených říších dodnes stojí nesčetné pevnosti;

dále přes Moranu, půvabnou válečnici a čarodějku, která navzdory vší tvrdosti, jakou projevovala vůči našim smrtelným nepřátelům, přece jen měla jednu neodpustitelnou, nepochopitelnou slabost;

až po Horgàtu, nepokojnou a neuvěřitelně krásnou a půvabnou lovkyni, která nikdy nenechala žádného nepřítele uniknout a nikomu nedarovala milost;

a samozřejmě oba nostàroje, Sinthorase a Caphalora, kteří tažení proti Tark Draanu vůbec umožnili a našemu národu konečně poskytli příležitost na sladkou a krutou pomstu. Popisovat tyto dva by bylo rouhačství.

Neboť po pravdě řečeno, moje slova by nedokázala vystihnout jejich velkolepost!

Přinejmenším tehdy. Nikdo netušil, jak se v budoucnu karta obrátí.

Z eposu „Hrdinové Tark Draanu“,

zaznamenaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

Tark Draan (Skrytá země), Šedé hory, Kamenný průsmyk,
4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), léto

Těžký, dusivý vzduch byl plný pleskání stovek praporců, do něhož se tu a tam vmísilo zaskřehotání nějakého dravého ptáka, prohánějícího se po ztemnělé obloze.

Nesčetné davy alfských bojovníků shromážděných na náhorní plošině mlčely v hluboké úctě a dojetí.

Abstraktním uměleckým dílům, rozmístěným všude kolem, nikdo nevěnoval nejmenší pozornost. Z nejrůznějších zničených nepřátelských zbraní byly vytvořeny bizarní výtvory: zprohýbané, propletené do sebe, zčásti roztavené a opět navzájem pospojované. Tyčily se do výšky několika kroků – pomníky vítězství, vybudované na počest zničení podzemšťanů.

Oči všech přítomných byly upřené na pódium vyzdobené překrásnými řezbami z kostí nepřátel, nikdo však nejevil známky netrpělivosti.

První tiché zadunění ohlašovalo blížící se bouřku. Na jihu se kupily těžké mraky, jako by spěchaly útočníkům vstříc a snažily se je zadržet a zastavit jejich postup. Vlahý větřík tiše ševelil, lámal se o vztyčená kopí a hroty oštěpů, o nýty zbrojí, o pomníky vítězství.

Carmondaj pohlédl doprava, pak doleva, obhlížel si alfy stojící kolem něj. Skoro jako by se proměnili v sochy. Pravice mu klouzala po papíru, vedla jemný hrot ze slisovaného uhelného prachu vtěsnaného do stříbrné tyčinky. Kreslil, aniž by se při tom na papír díval. Později nebude muset nic opravovat, byl zvyklý malovat tímto způsobem správné linky a věrně zachytit scenérii před sebou. Byl to první hrubý náčrt a pomůcka, aby si snáze uchoval v paměti obraz, který hodlal následně vytvořit.

Nad Šedými horami zapadalo krvavě rudé slunce, v jeho svitu se vedle sebe tísnili ti nejlepší z óarců, barbarů, trolů, poloobrů, a spolu s nimi i alfští bojovníci. Shromáždili se zde, aby vzdali hold hrdinům, jimž vděčili za to, že hradba v Kamenném průsmyku byla konečně prolomena. Po tak dlouhé době.

Podzemšťané, obránci Tark Draanu, byli zničeni, vyhlazeni a z jejich kostí zanedlouho vzniknou umělecká díla. Nebo hudební nástroje. Nebo drobné ozdůbky, které budou brzy posílat do Dsônu po celých bednách, aby vlasti podali zprávu o svém triumfu.

To je jen začátek nekonečného proudu. Tark Draan vykrvácí pod našimi čepelemi. Carmondaj si na okraj papíru poznačil barevné tóny budoucího obrazu i druhy krve, které se k tomu budou hodit nejlépe. Jak zjistil už při prvním pokusu, byla životodárná tekutina podzemšťanů tmavší, mystičtější a nedala se snadno zpracovávat. Ale výsledný efekt pak byl mnohem opravdovější. Svým jemným čichem dokázal v této krvi vycítit maličké stopy skalnaté horniny, které pomohou pozorovateli zprostředkovat zvláštní duch obrazu. Znázornění boje tím nabude na intenzitě.

Carmondaj bez ustání kreslil další a další skici. Věděl, že lidé by obdivovali i tyto rychlé čmáraniny, jemu to však nestačilo. Tohle by dokázaly nakreslit i děti, na tom nebylo nic zvláštního.

Pozvedl oči k oblakům, která táhla oblohou čím dál rychleji a blížila se k dobyvatelům. Vy nás nezastavíte. Jeho pohled přelétl honící se šedé, černé i bílé části nebe a pak sklouzl dolů k vyzdobenému pódiu. Alf se pomalu prodíral řadami válečníků, aby si ho mohl lépe prohlédnout.

Řemeslníci s mistrovskou dokonalostí vytvořili zářivě bílou podlahu pódia z rozlámaných a vysušených kostí podzemšťanů, jejich vlasy a vousy držely kosti pohromadě. Holé lebky zalité bronzem visely na stříbrných řetízcích, připevněných k dlouhému stojanu v zadní části malého jeviště a ve větru do sebe lehce narážely. Vytvářely tím tiché, kovové cinkání, které si Carmondaj uvědomil až teď. Zkřivené rysy nepřátel se proměnily v třpytivé masky. Obrazy smrti, které zůstanou uchovány navěky.

Na zadní část plošiny napochodovali vlajkonoši. Krok za krokem se blížily vznešené runy nostàrojů a krvavě rudá látka se vlnila tak pomalu, jako by se kolem ní zpomalil čas. Za vlajkonoši následovala tělesná garda velitelů, jejich černé kožené zbroje byly zdobené tmavými plátky tionia, na nichž se stříbrně leskly drobné intarsie. Znaky na zbrojích a helmách znamenaly, že jeden každý z nich zabil více než tisíc nepřátel.

Bezectní, pohleďte na pýchu našeho národa! Carmondajovy prsty neustále kmitaly, jak obracel stránku za stránkou a kreslil a kreslil. Brněla ho kůže, po zádech mu obdivem běhal mráz.

Potom zaznělo táhlé, panovačné zafrkání. Nějaký upír noci v sobě uvolnil napětí a hned poté mohli všichni vidět, že se blíží Sinthoras s Caphalorem. Nádherná zvířata přijížděla v plné zbroji. Caphalorův hřebec Sardaî vzrůstem i vznešeným vystupováním vysoce převyšoval všechny ostatní upíry noci.

Carmondaj se přistihl, že klouže tužkou po papíře pomaleji než předtím. Příjezd obou nostàrojů ho nevýslovně okouzlil, neboť při něm zaplavil celou planinu hluboký cit, jemuž podlehli všichni přítomní a který se nedal vyjádřit slovy. Z obou alfů vycházelo nesmírné charisma: respekt, úcta i přitažlivost.

Carmondaj se musel od pohledu na oba velitele doslova odpoutat, pak se rychle rozhlédl kolem sebe. Zraky všech přítomných se upíraly na ušlechtilé rysy obou vojevůdců, němě žadonily o skromné slůvko, určené pouze jim, aby i na nich ulpěla trocha velkolepého lesku vznešených triumfátorů.

Ani Nesmrtelní by je nemohli víc fascinovat. Carmondaj cítil, že Sinthorase i Caphalora by následovali všichni válečníci, všechny stvůry, a bylo by jim naprosto jedno, proti komu by měli vytáhnout do boje. Takovou mají moc!

Průvod se zastavil u pódia, obklopeného vlajkonoši a tělesnou gardou.

Sinthoras a Caphalor jeden po druhém sesedli ze svých upírů noci a vystoupili na pódium. Měli na sobě nádherné černé zbroje, na nichž se třpytily drahokamy a intarsie, prsní pancíře zdobily vykované proužky ze zlata a stříbra. Helmy si nevzali, takže jim bylo vidět do jemných tváří. Dlouhé světlé, respektive černé vlasy mírně povlávaly ve větru.

Carmondaj zaslechl, že oba nostàrojové si vůbec nejsou podobní, a to nejen kvůli odlišné barvě vlasů, že Caphalor politicky patří spíše mezi Hvězdy a Sinthoras mezi Komety, že mají odlišné povahy, každý z nich dokonce i jinak hovoří. Ale nyní, když je viděl… Mohli by být bratři!

„My,“ zvolal Sinthoras do napjatého ticha a pozvedl pravici, „teď stojíme na půdě Tark Draanu! Víte, co to znamená?“

Z tisíců alfských hrdel se ozval jednolitý souhlasný ryk.

„Žádná armáda nedosáhla ničeho většího!“ hovořil nostàroj vroucně. „MY jsme porazili a zničili podzemšťany. A MY porazíme elfy a zničíme nejen je, ale všechno, co zde vytvořili a co existuje. Nic je nesmí připomínat. MY jsme jejich SMRT!“ Mírně pozvedl hlavu a sklopil paži, v černých očích plál nenávistný oheň. „Jménem Nesmrtelných!“

Opět zaduněl mnohonásobný souhlas.

Carmondajovi bušilo srdce v hrudi stále rychleji, zatímco hrot tužky s lehkým škrábáním poletoval po papíře. Pro budoucí generace muselo být zachováno každičké slovo. Každé! Jsem svědkem největšího úspěchu našeho národa v celých jeho dějinách. Nic mi nesmí uniknout.

„My,“ zvolal nyní Caphalor, „přinášíme smrt a rozneseme ji až do těch nejzapadlejších koutů Tark Draanu. Do našeho područí upadnou všechna království, shoří pevnosti a my vytvoříme taková umělecká díla, jaká dosud nikdo živý nespatřil. My jsme noví vládci!“

Ani nejhlasitější hrom by se nemohl měřit s hlasy válečníků a rykem ostatních stvůr, který se v Carmondajově představivosti rozléhal daleko do hlubin Tark Draanu. V duchu před očima viděl, jak tamní obyvatelé zděšeně zvedají hlavy a dívají se k Šedým horám, protože tuší blížící se konec. Hned dnes začnu skládat vhodnou báseň.

Nostàrojové se nechávali oslavovat a vypadali přitom jako sochy dvou bohů, kteří sestoupili ke svým stvořením, aby jim projevili přízeň.

Nakonec byl Sinthoras tím, kdo zvedl ruce, a dav se utišil. „Dosáhli jsme prvního vítězství. V následujících okamžicích nekonečna vyčistíme chodby od posledních podzemšťanů, aby nám nikdo nemohl vpadnout do zad. Vypátrejte ukryté poklady, vybrakujte jejich pokladnice a pošlete všechno do Dsôn Faïmonu jako náš hold. My se s Caphalorem mezitím rozhodneme, jak se rozdělíme, abychom Tark Draanu zasadili zničující úder.“

„Ale dnes večer,“ ujal se slova opět Caphalor, „oslavujte, čeho jste dosáhli. Dopřejte si klidu, napijte se s přáteli a kamarády – a potom,“ máchl mečem a zamířil jím k jihu „zničíme to elfské plémě!“

Nostàrojové za ohlušujícího jásotu sestoupili z pódia, nasedli na upíry noci a zmizeli za zadním okrajem plošiny, zatímco alfové a jejich spojenci neúnavně vyvolávali jména obou velitelů.

Carmondaj ještě nikdy za celý svůj dlouhý život necítil k někomu tak hluboký obdiv a úctu a pochopil, proč se vojsku vedenému takovými veliteli musí zdařit každý, i ten nejobtížnější záměr.

Signální píšťalky hvízdaly, zaznívaly fanfáry, někde opodál někdo křičel rozkazy. Shromáždění se rozcházelo, alfové disciplinovaně a přesně, barbaři napolo uspořádaně, a zejména óarcové a nižší stvůry zmateně a v naprostém chaosu.

Tark Draan nemá nic, čím by nám mohl čelit. Carmondaj setrval na místě a dále vše pozoroval. Svázal si dlouhé, tmavě hnědé vlasy do copu, aby mu je sílící vítr nezavál do tváře nebo na papír. Za necelou třetinu části nekonečna budeme u cíle.

Pomalu se šoural prostranstvím, díval se za hlavním proudem rozcházejícího se davu, který se několika různými branami ubíral do bývalé pevnosti podzemšťanů. Carmondaj měl na sobě pouze lehký cestovní oděv, zavazadlo nechal u stráží u brány, protože si chtěl stůj co stůj vyslechnout projev obou nostàrojů. Tím se zřetelně odlišoval od ostatních alfů a stvůr, vypadal zranitelně a jako by byl na nesprávném místě. Působil prostě příliš mírumilovným dojmem.

Tábory obrovské armády se rozkládaly přímo v Šedých horách a byly od sebe navzájem přísně oddělené. Dokonce i mezi spojenci existovalo nepřátelství a třenice a nostàrojové dbali na to, aby mezi jednotlivými rasami docházelo k co nejméně sporům. Za udržování pořádku v samotném táboře odpovídali příslušní velitelé.

Carmondaje fascinovalo, jak silnou pohnutkou může být nenasytnost a chtivost. Podle toho lze snadno rozeznat rozdíly. Nižší duchové umírají kvůli klenotům a bohatství, naproti tomu vyšší zabíjejí ve jménu principu.

Pozoroval hordu óarců, která se mezi sebou bez ustání strkala, pošťuchovala a bila. Nedivil se, že se tyto bestie se zelenou a černou kůží, které si malovaly tesáky barvou a do zbrojí vtíraly páchnoucí lůj, navzájem zabíjejí, a to z těch nejnicotnějších důvodů.

„Bezectní, pohleďte na tuhle lůzu,“ zabručel. „Je ostuda, že jsme je vzali s sebou.“

„Ale my je pak tady necháme,“ řekla najednou za ním nějaká alfka. Díky hvízdajícímu, teplému větru, který překryl mnohé zvuky, Carmondajovi uniklo, že ho někdo sleduje. Alfka se s upírem noci nepozorovaně přiblížila těsně k němu. „Pak už nám nebudou v Ishím Voróo na obtíž.“ Usmála se na něj. „Ty jsi Carmondaj, pokud správně vidím?“

Alf ustoupil o půl kroku dozadu, aby si ji mohl lépe prohlédnout. Zbroj prozrazovala, že patří k tělesné stráži nostàrojů. Podle znaků na zbroji z tvrzené kůže zdobené tioniem byla svobodná, zabila tisíc dvě stě patnáct nepřátel a byla dcerou dvou válečníků, po nichž zřejmě zdědila i talent.

Vypadá tak mladě. Carmondaj zpravidla dokázal dobře odhadnout věk každé alfky, ale vzhledem k napolo sklopenému hledí, které jí zakrývalo část obličeje, se mu to u ní příliš nedařilo. Padesát? Šedesát? Ale jak mohla za tak krátkou dobu zabít tolik nepřátel? „Ano, to jsem.“ Zvědavě se na ni podíval. Alfka mírným kývnutím hlavy naznačila pozdrav.

„V tom případě tu mám pro tebe pozvání. Nostàrojové slyšeli, že ses připojil k tažení proti Tark Draanu, a chtějí, abys jim dělal při večeři společnost. Máš vše zapisovat a malovat, aby se Nesmrtelní dozvěděli novinky přímo z ruky nedostižného mistra.“

Carmondaje zalilo horko i chlad, obojí zároveň. Zpočátku se cítil polichocen, později se však přihlásil starý odpor. Bylo mu proti mysli přijímat rozkazy od vrchnosti, což nesouviselo pouze s tím, že se považoval za věhlasného umělce. Kdyby se sám svobodně rozhodl, že vše zaprotokoluje a zakreslí, byla by to pro něj čest, ale takhle…

„Snad neváháš?“ Alfka dala zřetelně najevo údiv. „Řekni mi, která schůzka ti připadá důležitější, a já tam zajedu a dotyčné zabiju, aby ses mohl snadněji rozhodnout!“

Slova vyslané alfky Carmondaje náležitě rozohnila. „Ať si najdou nějakého obyčejného písaře. Ten jim bude stačit.“

Alfka se předklonila, přeložila zápěstí přes sebe a opřela se jimi o kraj sedla. „Dovol mi, abych ti věc patřičně vysvětlila, mistře slovem i obrazem. Pozvání od nostàrojů není věcí, ve které bys měl na výběr.“ Řekla to opatrně, ale chladně jako závan nočního vzduchu. „Pokud se mnou nepůjdeš dobrovolně, dopravím tě k nostàrojům jinak, můj milý Carmondaji. A věř mi,“ narovnala se v sedle, aniž by zvýšila hlas, „jsem toho opravdu schopná.“

„Říkáš, že jsi?“ opáčil Carmondaj s nebezpečným úsměvem, který se příliš nehodil k jeho na pohled neškodnému zevnějšku. Po chvíli v něm zvítězila zvědavost, kromě toho se mu alfka zdála čím dál přitažlivější. Válečnice normálně neměl příliš v oblibě, ale kolem této ženy se vznášelo něco zvláštního. „Můžu se tedy dozvědět tvoje jméno?“

„Morana, tak mě nazvala matka.“ Podala mu ruku. „Chceš si nasednout, nebo půjdeš raději pěšky? Můj upír noci je dobře vychovaný. Cizince většinou nekouše.“

Carmondajova paže se natáhla jakoby sama od sebe, prsty sevřely její dlaň a alf se lehkým skokem vyšvihl za ni na hřbet upíra noci. Voněla neznámou voňavkou, která se dokázala prosadit i proti koženému, kovovému pachu zbroje, zpod helmy vykukovaly černé vlasy. „Zaveď mě k nostàrojům. Já jim za toto pozvání poděkuju vlastními slovy.“

Morana se zasmála a pobídla upíra noci, aby vykročil. Bezohledně projela hordou óarců.

Bestie se jim s řevem vyhýbaly, aby se neocitly před hřebcovými ostrými tesáky. Kolem kopyt upíra noci se míhaly blesky a ožehávaly kamení, jiskřičky výbojů tu a tam zasáhly nohy nějakého óarca, který jen zaječel bolestí.

Morana mířila k malé brance, před níž nestála dlouhá řada spojenců, neboť tudy nesměl projít nikdo jiný než alfové. Bránu hlídali dva po zuby ozbrojení strážci. Jejich postoj neomylně prozrazoval, jak by se zachovali, kdyby se některá stvůra odvážila neoprávněně použít tento vchod.

Hlídači na něj krátce pohlédli a stroze zasalutovali.

„Kdy jsi přijel?“ Morana nechala hřebce volně klusat předsálím, údery kopyt se dutě odrážely od zdí.

Carmondaj se rozhlédl a úsměškem ohodnotil prosté umění podzemšťanů. Jejich reliéfy svědčily o vůli vytvořit něco krásného, jenže malé, tlusté prsty se nehodily na filigránsky jemnou práci. „Dnes. Nemohl jsem z Riphâlgisu vyjet dřív a přiznám se, že mě hněte, že jsem zmeškal útok na pevnost. Ale aspoň jsem si mohl vyslechnout řeč obou nostàrojů a budu jejich hostem.“ Poslední větu vyslovil s náznakem humoru.

„Útok by se ti líbil. Ani já jsem takovou bitvu nikdy nezažila!“ Morana vedla upíra noci k menší, pravé bráně. Alfové se za jízdy hlavami téměř dotýkali stropu klenby.

Carmondaj viděl i několik dalších vytesaných run, jimž však nerozuměl. I ty jsou stejně primitivní jako všechny ostatní. „Já vím,“ pravil s povzdechem. „Smůla, že můj upír noci přešel do konečna právě v době, kdy jsme sem jeli.“

Hřebec zafrkal a hned poté dorazili na křižovatku, kde museli zastavit. Před nimi jí procházeli alfové v kožených zástěrách a postrkovali před sebou vozíky s vysvlečenými mrtvolami podzemšťanů. Když zahlédli blížící se jezdce, udělali mezi sebou uličku, aby jí mohl upír noci projet.

To si chci pořádně prohlédnout. „Počkej na mě.“ Carmondaj sklouzl z upíra noci a připojil se k alfům v kožených zástěrách.

S odporem, ale i fascinovaně si obhlížel bledá, hrubá těla nepřátel. Všichni byli zabiti bodnutím úzkou dýkou rovnou do srdce, v tomto případě se nejednalo o protivníky, kteří padli v boji. Chybí jim jemnost. Nehotové stvůry, a navíc šeredné. Když je jejich bůh stvořil, jako by se na nich cvičil, až bude v budoucnu vytvářet něco lepšího. Na jiném vozíku, který mezitím drkotal v příčné uličce, spatřil sudy, v nichž klokotala nějaká tekutina. Cítil intenzivní, kovově kamenný pach krve podzemšťanů.

„Zdravím vás,“ řekl, vytáhl tužku a otevřel sešit. „Povězte, co tu děláte?“

„Připravujeme je tak, jak bylo domluveno.“ Alf s pěstěným krátkým knírkem zkoumavě pohlédl na Carmondaje. „Nostàrojové tě pověřili, abys na nás dohlížel?“ Jeho pohled spočinul na jeden dva údery srdce na Moraně.

„To je Carmondaj, mistr slovem i obrazem,“ vysvětlovala alfka ze sedla. „Chtěl by do Dsôn Faïmonu podat zprávu o všem, co se v Šedých horách děje.“

„Carmondaj?“ Alf sklonil prošedivělou hlavu. „Jsem ctitel tvého umění! Nikdy bych si nemyslel, že se s tebou setkám i osobně. Já jsem Durùston.“

Durùston! Carmondaj toto jméno dobře znal. Patřilo sochaři žijícímu v Riphâlgisu, který byl pověstný tím, že z pokovovaných kostí a vypreparovaných vnitřností vytvářel nádherné stély. Jeho díla stála v domech nejmocnějších obyvatel Dsônu. „Zdravím tě, neboť ani ty mi nejsi neznámý.“ Ukázal na mrtvoly. „To je tedy materiál pro tvé příští výtvory?“

Durùston se lišácky pousmál. „Zčásti, zčásti. Požádal jsem nostàroje, aby mi přenechali mrtvoly, pro které není jiné využití a na něž nikdo nevznesl nárok.“ Ukázal rukou do chodby. „Tam jsem si v jedné bývalé tavírně zřídil dílnu. Mí otroci a žáci zhodnocují těla pobitých podzemšťanů: kosti a šlachy na sochy, krev a kůži pro písaře a malíře, vlasy a vousy na štětce. K čemuž se ovšem,“ Durùston nasadil ve tváři ztrápený výraz, „chlupy z těch jejich vousů moc nehodí. Jsou strašně tvrdé. Musíme je nejdříve nějakou dobu povařit v octu a nevím, jestli se ta námaha vůbec vyplatí. K tomu ještě přeprava do Ishím Voróo… Měl bych z nich dělat kartáče.“

Carmondaj se musel dát do smíchu. „Z umělce obchodníkem.“

Durùston se zatvářil, jako by byl právě přichycen při něčem nevhodném. „Jeden musí myslet na doby ve vzdáleném nekonečnu, kdy po jeho jménu už nebude poptávka.“ Otočil se a chtěl odejít. „Kdyby sis chtěl mou dílnu nakreslit, budeš v ní kdykoliv vítán. Anatomie podzemšťanů je velice poučná. Pro nás může být výhodou, když ji budeme v příštích bojích dokonale znát.“

„V příštích bojích?“ Carmondaj a Morana si mezi sebou vyměnili rychlý pohled. „Já myslel, že jsme je porazili.“

„Zatím ještě ne,“ odpověděl Durùston. „V hlubinách Šedých hor dosud existuje několik bašt, které musíme dobýt. Hlavní bitvu jsme vyhráli, to je pravda, ale podzemšťani mají tuhý kořínek. Říkal jsem přece, že jejich anatomie je velice poučná. S těmi budeme mít ještě dlouho plné ruce práce, věř mi.“ Dal společníkům znamení k odchodu a vydal se za vozíkem. „Budeš kdykoliv vítán,“ zavolal ještě z chodby.

„Mockrát děkuji.“ Carmondaj se vrátil k upíru noci, uschoval psací pomůcky a Morana mu opět pomohla nasednout. „Jak to myslel?“ zeptal se jí.

Alfka pobídla hřebce. „Tak jak říkal: v podzemí existují malé pevnůstky, ve kterých se podzemšťani zabarikádovali i se svými rodinami. Je to zoufalý odpor, nic, co by se mělo táhnout nějakou delší dobu.“ Její hlas prozrazoval neotřesitelnou víru v úspěch, přitom zněl opovržlivě, jako kdyby hovořila o bezvýznamných maličkostech.

Mlčky projížděli podzemní říší, která se před nedávnem ocitla v rukou alfů.

Carmondaj znovu a znovu nacházel na stěnách tmavě rudé stopy krve, které tam zbyly po bývalých vládcích hory. Mrtvé už dal Durùston určitě odvézt pryč.

Nakonec dorazili do míst, kde byly rozmístěny insignie nostàrojů. Z vysokých stropů vlály vlajky a praporce alfů, runy podzemšťanů byly rozdrceny údery kladiva. Obvyklý osud poražených.

Přestože Carmondaje nijak neděsila představa, že má nad hlavou několik mil tlustou vrstvu skály, necítil se zde příliš dobře. V Riphâlgisu si zařídil dům tak, aby měl překrásný výhled na celé údolí. Zamlouvala se mu představa zdánlivě nekonečných prostorů, v nichž mohly myšlenky volně plynout. Zde měl pocit, že je pohřbený. Čím dříve odsud odjedu, tím líp.

Vjeli do jedné obrovské haly, kde Morana přitáhla upírovi noci otěže a sesedla. Carmondaj se řídil jejím příkladem.

Mnohoramenné olejové svícny hořely, aniž by vydávaly kouř, a staraly se o světlo, aromatizovaný petrolej šířil vůni květů ryma. V hale se pohybovala asi třicítka válečníků patřících k tělesné stráži, tábor si rozbili hned u zdi. Polní lůžka, která tam byla rozestavěná, nabízela nocleh více než třem stovkám válečníků, přesto hala působila na Carmondaje zdánlivě nekonečným dojmem.

„Musíme tam.“ Morana ukázala na bránu z masivního zlata, na níž nic nezbylo z původního reliéfu. Ten byl roztříštěný, vydlabaný, roztlučený na nevzhlednou placku. „To kdysi byl jeden z trůnních sálů, předpokládám. Nyní si zde zřídili sídlo nostàrojové.“ Přispěchal k nim jeden mladý alf, uchopil upíra noci za uzdu a odváděl ho pryč.

Kráčeli k bráně, před níž stáli další čtyři tělesní strážci a otevřeli jim dveře.

Carmondajovo srdce bušilo stále rychleji. V žádném případě nebyl oblečen tak, jak by se slušelo, neměl však žádnou možnost, jak to změnit. Na druhou stranu mu nedostatek respektu, představovaný obyčejným, ušpiněným cestovním oděvem, přicházel docela vhod. Umělec nepodléhá žádnému válečníkovi. Ať vědí, že sem přicházím proto, že sám chci, a ne proto, že mi to někdo nařídil.

Před ním se rozevřel sál s pětibokými sloupy tyčícími se vysoko do tmy. Uprostřed stál kamenný stůl, kolem něhož se shromáždilo pět alfů. Nádobí a příbory naznačovaly, že se zde zřejmě bude konat hostina.

Sinthoras a Caphalor seděli vedle sebe v čele jako dva zcela rovnoprávní vojevůdci celého vojska. Ostatní alfy Carmondaj neznal, což nebylo nijak překvapující. Už dávno se vzdal veškerých bojů, aby se mohl plně věnovat umění, takže válečnice a válečníky, kteří si vydobyli zvláštní úctu, osobně neznal. Alespoň co se jejich vzhledu týče. Vypadají statně a důstojně. Skoro jako oba nostàrojové.

Jako malíř se naučil jediným pohledem zaznamenat různé maličkosti, postřehnout kdejaké zvláštnosti. U osob i u věcí. A okamžitě mu bylo jasné, že shromáždění alfové jsou skutečně mimořádné osobnosti.

Například zbroji, kterou měl na sobě hnědovlasý alf po jeho pravici, se nemohlo nic vyrovnat. Vypadala hrubší, aniž by válečníka nějak stísňovala. Ozdobné nýty na hrudi se táhly přes ramena až na záda a měly ostře zbroušené hroty. Nemůže se jimi o nic opřít.

Alf měl přes stehna položené dva dlouhé meče.

Naproti němu seděl válečník s bledou kůží, který odložil všechny součásti zbroje. Měl na sobě široce střižený hedvábný oděv, obtočený kolem těla v několika vrstvách. Mezi látkami převažovaly rudé materiály, bylo však mezi nimi i několik černých a pár kousků zeleného hedvábí. Prsty obepínaly tenké rukavice, umělé stříbrné nehty čněly daleko přes bříška prstů. Široká černá čelenka pošitá bílými symboly stahovala tmavé vlasy. Za ním stál alf držící v ruce tenký, skoro tři kroky dlouhý stříbrný luk, u boku měl toulec se šípy.

„Vznešení nostàrojové!“ Morana se uklonila směrem k tabuli a Carmondaj ji musel napodobit. Stočil pohled k zemi, čímž ztratil shromážděné z dohledu, přestože chtěl vidět ještě mnohem víc. „Přivádím vám Carmondaje, mistra slovem i obrazem,“ řekla Morana.

„Netrpělivě jsme na tebe čekali, vážený Carmondaji,“ zaslechl umělec Sinthorasův přátelský hlas, v němž probleskoval blahosklonný tón. „Přicházíš právě včas.“

Carmondaj zvedl hlavu a pohlédl na světlovlasého alfa, který měl stejně jako Caphalor na sobě nádhernou zbroj. „Promiň mi, jestli má radost nepřekročí jisté meze, neboť jsem nabyl dojmu, že vám mám posloužit jako písař, a ne jako mistr slova,“ odvětil. „Tuto službu by vám mohl poskytnout kdejaký žák.“ Srdce mu bušilo vzrušením, odhodlaně se vzpřímil.

Caphalorovi se vkradl do tváře pobavený úšklebek, alf zkřížil paže na prsou. „Vidíš? Říkal jsem ti, že si to bude špatně vykládat.“ Alfové u tabule se tiše, ale nikterak povýšeně pousmáli. „Měl jsem se s tebou vsadit.“

Navzdory Caphalorovým tvrdým slovům nevypadal Sinthoras uraženě. Natáhl ruku a ukázal na obě poslední volná místa u tabule. „Posaď se, Carmondaji, a přijmi mou omluvu, pokud jsme se tě naší prosbou nějakým způsobem dotkli. Samozřejmě dobře víme o tvé pověsti i tvém umění. Jedině ty jsi schopen úspěšně zvládnout úkol, kterým bychom tě chtěli nyní pověřit.“

Carmondaj zamířil k židli s vysokým opěradlem, kterou mu sluha přisunul. Jakmile se usadil, nalili mu do křišťálového poháru tmavě rudé víno. Co to po mně mohou chtít? Stále ještě z něj neopadlo vzrušení.

„Chtěl bych ti nyní představit alfy, v jejichž společnosti se právě nacházíš,“ pokračoval Sinthoras.

Sluhové přinášeli další talíře a příbory a pokládali je před hosty. Po Caphalorově nenápadném gestu se k Carmondajovu údivu posadila vedle něho i Morana. Předtím si odložila helmu a kabátec, obojí předala zahalenému otroku. Pokud si překvapený výraz v její tváři správně vyložil, zdálo se, že ani ona nebyla na toto pozvání připravená. Zdálo se, že počet účastníků hostiny je tím kompletní.

„Ze všeho nejdřív ti prozradím jednu věc: nacházíš se v té nejlepší společnosti.“ Sinthoras ukázal na alfa v širokém hávu. „To je Arviû, nejlepší lučištník, jakého má naše armáda k dispozici. Velí našim válečníkům s dalekonosnými zbraněmi. Naproti němu sedí Virssagòn, válečník a mistr ve vynalézání nových zbraní a vhodných válečných technik.“

Carmondaj naznačil úklonu. Jméno Virssagòn mu něco říkalo, o Arviûovi naproti tomu dosud nikdy neslyšel. „Je mi ctí.“

„Po tvém boku se nachází Horgàta, není to pouze oslňující kráska, ale zároveň i nejneúprosnější alfka, která kdy vytáhla do boje proti jednotkám Tark Draanu,“ prozradil Sinthoras.

Carmondaj se napolo natočil stranou, aby si ji mohl lépe prohlédnout. Předtím k tomu neměl příležitost. Měla perfektní, rovnoměrné rysy, které na něho udělaly hluboký dojem. Nosila podobnou zbroj jako Morana, měla však na ní ještě více ozdob. K Carmondajovu údivu u sebe neměla žádné viditelné zbraně. Dlouhé plavé vlasy si spletla do uměleckých copů, do nichž byly vsazeny drahokamy a jemňoučké ozdůbky vyřezané z kostí.

„Naproti tobě sedí Morana, druhá velitelka naší tělesné stráže,“ dokončil Caphalor představování. „Stejně jako ty ani ona pořádně neví, proč tu je.“ Hosté se opět zasmáli, jediné výjimky představovali Carmondaj a Morana.

Carmondaj položil na stůl vedle talíře sešit a vytáhl tužku. Myslíte si, že vás musím velebit, nebo se dokonce chovat poníženě? Záměrně položil sešit a tužku tak, aby bylo jasné, že bude psát nebo malovat teprve tehdy, až se dozví, co toto shromáždění znamená. „Vážení nostàrojové,“ rozhovořil se. „Původně jsem měl v úmyslu projevit svou nelibost drastickým způsobem, ale přiznávám, že se vám podařilo, aby u mne zvítězila zvědavost nad nelibostí. Jestli mi teď ještě bude chutnat i jídlo, odpustím vám.“ To sedělo. Přesto jeho srdce opět zrychlilo tlukot a vyschlo mu v ústech.

Sinthorasův obličej potemněl. Od kořene nosu až k bradě se táhla dlouhá černá linka vzteku, jako by se mu měl obličej každým okamžikem rozpadnout na dvě poloviny.

V sále zavládlo smrtelné ticho, dokonce i sluhové se ani nehnuli. Tři, čtyři, pět okamžiků nikdo neřekl jediné slovo.

Potom se Caphalor bouřlivě rozesmál. „Carmondaj není pouze mistr písma, ne, on umí pronášet i skrz naskrz kousavé řeči!“ Rukama, které měl předtím zkřížené na prsou, naznačil potlesk. „Je hezké, že se nepřetvařuješ a držíš se své pýchy, místo aby ses dusil zlostí, toho si vážím.“

„Co jsi čekal?“ nadhodila Horgàta tiše. „S tou jeho minulostí?“

„Nedělej to příliš často, Carmondaji,“ pokračoval Sinthoras šeptem. „Znal jsem několik alfů, které jejich pýcha stála život.“ Černá linka vybledla a rozplynula se. Nostàroj sáhl po poháru a pozvedl jej. „Na Nesmrtelné, na tažení proti Tark Draanu a na konec všech elfů!“

Ostatní se v mžiku připojili.

Měl jsem se držet zpátky. Zdá se, že se chystá něco velkého, a já bych byl rád při tom. Carmondaj vyprázdnil pohár, protože měl žízeň. Pozvolna z něj opadávalo napětí.

Sluhové přinesli první předkrm: šťavnaté růžovoučké pečené maso na naleštěných talířích, které kolem sebe šířilo nádhernou kořeněnou vůni. Alfové se dali do jídla Vypadalo to, že se nostàrojům zamlouvá, že mohou hosty trochu mučit.

Zatímco Carmondaj s požitkem jedl, snažil se uhádnout, co uslyší. Neustále přeskakoval pohledem z jednoho na druhého, aby si všechny tyto významné alfy pevně vštípil do paměti a později je ve svých obrazech správně vystihl. Měl pocit, že se Morana a Caphalor tu a tam na sebe dívají a pak hned odvrátí pohled. Ale nic spolu nemají.

Nikdo nemluvil. Přítomní krájeli, žvýkali, polykali, krájeli, žvýkali… Příbory ze zvířecích rohů mírně škrábaly o kostěné talíře.

Po prvním jídle přinesli sluhové mapu, která byla skoro tak velká jako stůl a na níž byl zobrazen Tark Draan – pokud bylo známo, co kde leží. Značné části mapy proto nebyly dokreslené.

Sinthoras se zvedl, pohár s temně rudým vínem držel v levici. „To, co zde vidíme, představuje spoustu práce. Ze všeho nejdřív musíme vyslat špehy převlečené za elfy, aby vyzvěděli podrobnosti o nynější podobě jednotlivých království. Sílu vojsk a jejich rozmístění, přesné hranice, nevraživosti mezi panovníky, přesnou polohu říší elfů a mnoho jiného.“ Hovořil věcně, přesto mu v očích plál oheň. „Prý tam také žijí barbaři, kteří se vyznají ve stváření kouzel. Mohli by nám způsobit potíže, proto je musíme co nejdříve zlikvidovat. Dříve než všechny ostatní krále a knížata v Tark Draanu.“

„Vycházíme z toho,“ navázal na něj Caphalor a uhladil si černé vlasy, „že se zpráva o pádu Kamenného průsmyku brzy rozšíří. Do té doby se musíme dozvědět ty nejdůležitější věci.“ Obrátil pohled na Carmondaje. „Možná by sis teď už chtěl něco zapsat?“

Carmondaj zaváhal, potom však natáhl ruku a uchopil tužku. „Jsi si jistý, že nebudu litovat, že vám dělám laskavost, a v budoucnu se mi nebude nikdo posmívat, že se ze mě stal obyčejný poslíček nebo dvorní zapisovatel nostàrojů?“

„Nikdo se ti neodváží vysmívat. Tvoje jméno bude pronášeno jedním dechem spolu s našimi a se jmény alfů sedících u této tabule,“ prohlásil Caphalor tajnůstkářsky. „No, řekněme, že hned po nich.“

„Neměli bychom si ho nejdříve vyzkoušet, než se mu dostane takové cti?“ nadhodil Arviû. Tón, jakým to pronesl, zřetelně naznačoval, že mistrovský lučištník nemá o Carmondajovi vysoké mínění – nebo alespoň o jeho přítomnosti u tabule – a že se s ním bude jen nerad dělit o slávu. „Zaslouží si ji vůbec?“

Závist. Carmondaj upřel na lučištníka zvědavý pohled. „Jak má ta zkouška vypadat? Chtěl bys vidět ukázku písma, nebo ti mám dokázat, že umím rychle a čistě kreslit?“ odvětil přátelským hlasem.

„Nezní jedna dávná pravda tak, že meč je mocnější než pero?“ vmísil se do hovoru Virssagòn a široce se ušklíbl, aby dal najevo, že návrh, který hodlá předestřít, nemyslí vážně. „Co bys na to říkal, Arviû, že jestli se mi dokáže svým perem ubránit, zůstane s námi?“

Protože nostàrojové nezasáhli, usoudil Carmondaj, že se jedná o zmíněnou zkoušku. Chtějí vidět, jak bojuji. „My oba, Arviû i já, používáme pero. Já v ruce, on na konci násad svých šípů. A šíp je nejspíš mocnější než meč, aspoň jak si myslím,“ odsekl. „Nuže, pokud bys chtěl trvat na zkoušce a zjistit, které z našich per je lepší, Arviû…“ Carmondaj se začal pomalu zvedat ze židle.

„To nebude nutné. Není zapotřebí žádné zkoušky,“ zakročil rychle Sinthoras, jako kdyby měl strach, že dlouhým mlčením ztratí vedle Caphalora část autority a významu. „My jsme vás oba – Moranu i tebe, Carmondaji – vybrali, abyste se v průběhu tažení proti Tark Draanu ujali těch nejdůležitějších úkolů!“

Carmondajovi se ulevilo a okamžitě začal psát. Potlačil otázku, co si má mezi všemi těmi válečníky v Tark Draanu počít. Krátce pohlédl na Moranu, která byla zřejmě stejně zaskočená jako on, a přelétl pohledem ostatní. Nikdo z přítomných nebudil dojem, že by s něčím takovým předem počítal.

Ruka se pohybovala jakoby sama od sebe, kreslila a zachycovala podrobnosti: obličeje, zbroje, gesta, způsob, jak alfové seděli – jenom tak je později bude moci přesně znázornit na monumentálním obraze.

V duchu již ten obraz viděl, deset kroků široký a šest vysoký, aby na něm vynikl celý sál. Přimaluju tam roztříštěnou korunu podzemšťanů, přemítal a vytvářel kompozici: dlouhá tabule, ozářená jemným světlem a obklopená sloupy, a potom nostàrojové v celé své kráse, aby nad ostatními alfy trochu vynikli. Aniž by se tomu dokázal ubránit, nořil se v myšlenkách stále hlouběji a hlouběji do obrazu, který hodlal vytvořit. V duchu pomalu hledal správné barvy, kontroloval zásoby, uvažoval o nových prvcích… Sinthorasova další slova se změnila na příjemné, nesrozumitelné mumlání – které náhle skončilo.

„Carmondaji, co to tam píšeš?“ zaslechl Caphalorův udivený dotaz. „Tolik toho dosud nikdo z nás neřekl, ale tvoje ruka jen tak lítá po papíře.“

Carmondaj vzhlédl, zatím ještě pořádně nevnímal okolí, protože se v myšlenkách nadále zabýval obrazem a zpočátku se zdráhal s tím skončit. Kreativita se vzpírala jakémukoliv vyrušení. „Prosím?“ zeptal se přiškrceným hlasem a pokusil se vrátit do reality. „Já…“ odkašlal si a sáhl po poháru s vínem.

Arviû se předklonil, aby viděl, co je v sešitě napsáno. „Nic tam není. On kreslil,“ řekl poté a krátce, ale mírně pohrdlivě se zasmál. Bylo zřejmé, že se z nich nestanou opravdoví přátelé. „Jak se z toho má později stát něco, co bude důležité pro ty, co přijdou na svět po nás? Neměla by být slova zapsána tak, jak vycházejí z úst nostàrojů? Ty si místo toho vymýšlíš jenom nějaké čárky.“

Nepřátelství, které z Arviûových slov opětovně zaznívalo, Carmondaje zarazilo. Co jsem mu udělal?

„Carmondaji, já vím, jak snadno se umělec dokáže zatoulat v myšlenkách někam úplně jinam,“ řekl Sinthoras jemně. „Ale ovládni se a potlač své vize. Zapisuj to, co my říkáme. Na kreslení a malování budeš mít dost času později. To je přece to, co se ti honí hlavou, nemám pravdu?“

Carmondaj přikývl a snažil se přeslechnout velitelský tón. Obávám se, že toto umění budu muset používat častěji. Dal si doušek vína. „Už se to nebude opakovat, ale ten pohled je tak… strhující, úchvatný!“ Zrovna se díval na půvabnou Horgàtu a koutkem oka postřehl, jak se při jeho slovech Virssagòn ušklíbl.

„Nejlepší bude,“ prohlásil Sinthoras, „když začnu ještě jednou. A prosím tě, mistře slova, zapiš a zachovej příštím generacím, jaké úkoly přidělili nostàrojové v tomto útržku nekonečna těm nejlepším alfům!“

I.

Říká se, že podezřívavost nás nejlépe ochrání před nepříjemným překvapením a smrtí.

Alfové se však za dobu své existence odnaučili být podezřívaví.

Protože měli ve svých vojscích statečné válečníky, vyspělejší než všichni ostatní.

Protože poroučeli vazalským národům.

Protože vybudovali pevnosti, příkopy a hradby, které všemu odolaly.

A protože svou zvláštní podstatou vzdorovali smrti již od narození.

Přišel však den, kdy by alfům byla stará podezřívavost velice užitečná.

Neboť prozřetelnost na ně seslala nepřítele, na kterého už dávno zapomněli, a ten představoval tvrdou zkoušku.

Epokryfy Stvořitelky,

Kniha nadcházející smrti, 11 – 19

Ishím Voróo (Země za horami), někdejší říše fflecxů,
4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), léto

„Musíme doleva. Tam jsem zahlédl ještě nějaké zbytky palisády.“ Arganaï vedl ohnivého býka širokou cestou, která v minulosti mířila rovnou k bráně a tím do říše fflecxů.

Nyní z jejich říše nic nezbylo. Požár zničil celé opevnění. Pestré barvy, jimiž ony podivné bytosti pomalovaly dřevo, rychle vzplanuly. Osudná chyba stavitelů.

Stejně tak byli vyhlazeni tvorové připomínající šotky, zvaní alchemikanti.

Arganaï a jeho oddíl čítající šest alfů, vesměs mladých bojovníků, měl za úkol porozhlédnout se v oblasti, kterou mu benàmoj přidělil, a za prvé přesně a obšírně zaznamenat veškeré změny krajiny, za druhé potom kraj co nejpřesněji znázornit na mapě.

Arganaï pořádně nevěděl, co má benàmoj těmi „veškerými změnami“ na mysli. Takže dával pozor i na maličkosti.

Projížděli zuhelnatělými zbytky palisád a dorazili na půdu bývalé říše fflecxů. Při vší své směšnosti byl drobný národ nesmírně obávaný. Kvůli jedům, které uměl vařit. Dlouho byl považován za neporazitelný, nyní se však zdál být minulostí, většinu národa zlikvidoval mlžný démon a zbytek zahynul Caphalorovou rukou.

Bylo horko. Slunce stálo vysoko na obloze a vzduch se tetelil žárem. Nad hlavami se jim vznášelo pár bělavých semínek nějakých rostlin. Býci zůstávali v klidu, nejevili sebemenší známky rozrušení.

Mladým válečníkům zatím nebyli svěřeni žádní upíři noci, drahocenná zvířata si museli nejdříve vysloužit. Arganaïovi to však nevadilo. Worbîn, jeho ohnivý býk, mu dosud vždy prokazoval dobré služby. Přestože se nepohyboval tak rychle a elegantně jako upír noci, nedokázalo ho nic zadržet. Dlouhé rohy, na nichž byly nasazeny železné obroučky s čepelemi, odstraňovaly z cesty veškeré překážky, nebo je rovnou ničily. Býk měl černou srst, na hrudi a na slabinách lehce narůžovělou, což mu dodávalo zdání šlehajících plamenů. Byl zrozený k boji.

„Vidí někdo něco neobvyklého?“ Arganaï se nudil. Pot mu promáčel spodní prádlo, zbroj z tvrzené kůže v sobě zadržovala horko. Kdyby bylo po jeho, hned by si ji sundal, ale kdyby je benàmoj nachytal bez zbroje, důkladně by jim vyčinil. Proč tady musí být jako v peci? V pravé ruce držel kopí, jehož spodní konec byl zasunutý do malého úchytu u třmene, aby jezdec nemusel celou dobu nést plnou váhu zbraně.

Všichni alfové postupně odpověděli na dotaz záporně a bez opravdového nutkání něco objevit – až na Tiláris. Ta se znovu a znovu rozhlížela, nasávala vzduch a zvedala se v sedle.

„Co je?“ Arganaï uchopil měch s vodou, odšrouboval víko a navlhčil si čelo. Přestože tekutina byla teplejší než on sám, mohl aspoň spláchnout pot. Těšil se na večer a na koupel.

„Nevšimli jste si toho?“ Tiláris se tvářila napjatě. „Nikde tady není žádný hmyz.“

„Asi je mu moc horko,“ zabručel Zirlarnor a zavedl svého ohnivého býka do stínu k nejbližšímu stromu. Kolem něho leželo na zemi uschlé listí, takže stín skýtal pouze kmen. „Já včely plně chápu.“

Arganaï se rozhlédl. Nikde neobjevil žádnou mouchu nebo nějakého brouka, ani na zemi, ani ve vzduchu. U všech bezectných! „Zirlarnore, zapiš to. Tiláris má pravdu, to je neobvyklé.“ Dal oddílu povel, aby se rozptýlili. „Hledejte hmyz nebo jiná zvířata,“

Začalo úporné pátrání.

Každý pohyb měl za následek, že tělo zaléval pot, a tak se alfové vyhýbali přílišné námaze. Odpolední žár nepolevoval a dával býkům stejně jako alfům co proto.

Arganaï brzy vyprázdnil měch s vodou a rozhlížel se po nějakém prameni. Protože se nacházeli v blízkosti místa, kde fflacxové v minulosti střežili své hranice, musela tu někde určitě být voda. Neumím si představit, že by si tu fflecxové uskladňovali vodu v amforách.

Ohnivý býk si hlasitě odfrkl a natočil hlavu na stranu tak rychle, že dlouhé rohy osázené železnými nabroušenými hroty jemně zabzučely.

„Tys něco objevil?“ Arganaï vedl zvíře holým křovím, připomínajícím spíše podzim než léto, a po několika málo krocích se ocitli u pramene. Voda však byla černá jako smůla a páchla po soli.

Alf odporem zkřivil obličej. „To není nic pro nás,“ zamumlal a chtěl býka otočit – když spatřil, jak se ze suché trávy zvedá zvíře podobné vlkovi. Zavrčelo na něho a plazilo se k vodě, napilo se, začalo zvracet a svíjet se v křečích, ale nepřestávalo do sebe lít černou tekutinu.

„Sotgrîn.“ Arganaïovi připadalo podivné chování zvířete více než zarážející. Musí být nemocný.

Pohled zákeřných černých očí šelmy se náhle obrátil nejdříve k němu, potom k ohnivému býkovi. Černá voda mu jako inkoust stékala z pysků a odkapávala do trávy. Z hrdla se vydralo temné zavrčení, mohutné tělo se napnulo a chystalo k útoku.

„Aha, tady by někdo chtěl ochutnat naše maso.“ Arganaï poklepal býkovi na široký zátylek. „Pozor, Worbîne. Nuda hned skončí.“

Sotgrîn se rozběhl, odrazil se a s hlasitým vrčením se na ně vrhl.

Arganaï vedl býka lehkým stiskem stehen. Jeden úsečný pohyb a býk shora trknul letící šelmu rohem a tvrdě jí mrštil o zem. Když se sotgrîn omámeně zvedl a se široce otevřeným chřtánem na ně chtěl znovu zaútočit, postaral se Arganaï o to, že mu býk bleskurychlým otočením hlavy zabodl jeden z rohů hluboko do těla, málem při tom zasáhl krk. Býk zvedl hlavu, takže sotgrîn visel ve vzduchu nad zemí, chrčel a žalostně vyl. Zmítal sebou, zatímco mu po srsti crčela tmavě rudá krev.

„Čistá práce, Worbîne.“ Alf se ani nemusel moc namáhat, zůstal uvolněně sedět v sedle. Zvědavě sledoval smrtelný zápas trpící šelmy, jejíž odpor postupně ochaboval, nakonec zůstala viset mrtvá na býkově rohu, po němž dále stékala krev.

Arganaï nabyl dojmu, že sotgrînova krev připomíná páchnoucí břečku z jezírka. Předklonil se a začichal. „Skutečně,“ zabručel udiveně. Srst nevypadala, jako by se sotgrîn předtím někde válel v kaluži, pach tedy nemohl vycházet z ní. To si nutně musíme zapsat. „Zirlarnore!“ zavolal. „Něco jsem objevil. Vezmi si papír a…“

Sotgrîn otevřel oči a útočně zavrčel, přestože stejně jako předtím visel na býkově rohu! Klátil sebou za strany na stranu, aby se osvobodil, což se mu naštěstí nedařilo.

„U všech bezectných!“ vyrazil Arganaï překvapeně. „Tys chtěl, abych si myslel, že jsi mrtvej?“ Zvedl oštěp a probodl jím tělo stvůry.

Sotgrîn se ale poté choval ještě zuřivěji, chňapal po násadě oštěpu a zakousl se do ní.

„Co je to…“

Zaslechl hlasité prasknutí, sotgrînovy krční svaly se přetrhly a zvíře přistálo na všech čtyřech na zemi. Z díry zející na krku vytékal zbytek krve. Zvíře bez zbytečného otálení znovu zaútočilo.

Jak je to možné? Arganaï vytrhl oštěp, namířil jím na sotgrîna a prudce do něho bodal, jenže jak se zdálo, zvířeti rány nijak nevadily. Právě naopak, rozzuřilo se a chňapalo býkovi po nohách.

Ohnivý býk si však dával pozor a pokaždé se dokázal ostrým zubům vyhnout, ačkoliv přitom musel divoce uskakovat, čímž se ovšem dostával do potíží Arganaï. Sotgrîn byl k nezastavení – dokud mu hrot oštěpu neprošel levým uchem. Rána byla tak prudká, že oštěp prorazil lebku a jeho konec vyšel opačnou stranou hlavy ven.

Ze zvířete okamžitě vyprchala veškerá síla, padlo k zemi a zůstalo nehybně ležet.

Podruhé se ti to nepodaří. Arganaï zarazil hrot oštěpu do země a stvůru dokonale znehybnil, až pak seskočil z Worbînova hřbetu. Vytasil meč a opatrně se k sotgrînovi blížil, protože počítal s dalším útokem. Ohnivý býk zároveň výhružně sklonil hlavu, aby pánovi v případě nouze pomohl dlouhými, železem vyztuženými rohy.

„Hej,“ houkl Arganaï a zasadil sotgrînovi kopanec. „Co je to za záhady…“ Potom pohlédl k tůňce. „Tys chlastal tuhle vodu! Že by ti právě ona pomohla přestát všechny ty rány?“ Jistota je jistota. Prudké seknutí oddělilo hlavu šelmy od krku a z čerstvého pahýlu vytekla poslední trošička krve. „Zirlarnore? Kde vězíš? Udělal jsem objev, kterým si získáme přízeň Nesmrtelných. Jenom musíme obejít benàmoje, aby nesklidil chválu místo nás.“

Arganaï znovu popošel k okraji tůňky. Zápach se mu zdál ještě příšernější než předtím. Tam, kde normálně poletovaly mouchy, nebylo vůbec nic. Nad hnilobnou vodou nebzučel žádný hmyz a ani v tůňce nebyly vidět známky života.

Alf poklekl, předklonil se nad vodní hladinu a opřel se přitom o meč. Co je to za prokletou věc? Že by to byly zbytky jedů, co tu zůstaly po alchemikantech?

Na hladině se odrážel jeho obličej a budil v něm velice nepříjemný pocit. Zdálo se mu, že se černé oči na hladině čím dál víc rozšiřují a polykají jeho rysy, až se celá hlava proměnila v jednolitou černou plochu. Arganaïovi přebíhal po zádech mráz. Čím déle pozoroval na hladině svůj obraz, tím víc se ho zmocňoval ledový pocit, kterému nedokázal zabránit ani letní žár. Zároveň mu bylo zatěžko odvrátit pohled. Pod hladinou tůňky se rodilo něco jako ponurý, krutý bratr.

Pohled na vodní hladinu upoutal Arganaïe natolik, že až příliš pozdě postřehl, že okraj rozmoklé půdy pod ním povolil. Ať už to byla náhoda, nebo ne.

Čepel se hluboce zabořila do měkkého podkladu a alf spadl do černé vody, nejdříve obličejem, potom se do ní vnořilo celé tělo. V posledním okamžiku se mu podařilo pevně stisknout rty, aby nespolkl ani kapku.

Arganaï se ponořil do černoty, byla teplá a vláčná jako olej. Zbraň ztratil. Vesloval pažemi, aby se propracoval nahoru, ale po několika záběrech měl pocit, že se jenom boří stále hlouběji a hlouběji.

Ta tůň přece nemůže být tak velká a hluboká! Sahal kolem sebe a najednou se mu zdálo, že se ho dotkly něčí prsty nebo něco podobného! Ne! Co je to za…

Docházel mu vzduch, obával se, že brzy ztratí hlavu. Znovu začal máchat rukama a kopat kolem sebe – a konečně prorazil nad hladinu.

Slunce mu svítilo do očí a nikdy dřív z toho neměl takovou radost. S hlasitým zasténáním nabral dech a vysoukal se z tůně na suchou, šustící trávu. Na tělo se mu lepila černá a hnědá stébla.

„Ach, bezectní,“ zafuněl a převalil se na záda. Hruď se mu rychle zvedala a klesala, strach se mu usadil v kostech, až se celý roztřásl. Tohle není žádná zapomenutá práce fflecxů. Jaká neblahá síla se v té tůni skrývá? Rychle přikrčil nohy, aby mu boty neuvízly v tekoucí černi a aby ho něčí spáry přece jen znovu nestáhly pod hladinu.

To se mi jenom zdá. Zvedl hlavu a zadíval se na vodnatou plochu, v průměru neměřila více než dva kroky. A v tom jsem se měl málem utopit?

„Zirlarnore, zatraceně!“ vykřikl vztekle k nebi. „Kde vězíte? Já jsem se málem…“ Arganaï se zarazil. Pachem slané vody k němu pronikl zápach syrového masa a čerstvé krve. Co to má zase znamenat? Otočil se a levou rukou vytasil z pochvy u nohy dýku dlouhou jako mužský loket.

Alfův ohnivý býk zmizel – místo něho ležely v ušlapané, zakrvácené trávě býkovy vnitřnosti. Vedle nich Arganaï postřehl ulomený roh, zabodnutý do země.

Polkl. Worbîn byl osvědčený býk, porazil všechny ostatní a v příležitostných drobných půtkách častokrát prokázal svoje kvality. Za tak krátkou dobu ho nemohlo nic porazit, natož pak rozpárat a odvléct pryč. Na téhle zemi spočívá nějaká kletba, ale jaká?

Sotgrîn ležel na místě, kde mu alf urazil hlavu.

Arganaï se zvedl, dýku držel čepelí obrácenou k zemi. Potácel se podél býkových střev a začal sledovat širokou krvavou stopu, kudy bylo býkovo tělo vlečeno hustým křovím. Ze suchých listů odkapávala rudá krev a zalévala ho jako vlahý déšť.

Alf nehlučně postupoval vpřed, byl napjatý, bdělý a ve střehu. Představa, že může narazit na šelmu, která dokázala usmrtit urostlého býka a odvléct ho jako pytel peří, mu nepůsobila přílišnou radost. Navíc ani neměl meč.

Cesta proražená udusaným houštím ho vedla k místu, kde zanechal oddíl.

Arganaï vyšel z křoví a černé oči se mu rozšířily údivem: tráva zde byla stejně ušlapaná jako u tůňky a všude, na holém kmeni stromu i na listí ležícím na zemi, lpěla krev, jako kdyby ji tu někdo lil z konví. Krev alfů!

Žádné zvuky, nic, co by naznačovalo, co se s jeho společníky stalo.

Srdce mu bolestně bušilo v hrudi. Přestože si to nechtěl přiznat, pocítil Arganaï poprvé v životě skutečný strach. Děsivý strach. Tento nový pocit ho sváděl k útěku, naváděl ho k tomu, aby opustil své lidi, jen aby sám vyvázl se zdravou kůží. Bez ohledu na to, z čeho to nebezpečí pramení.

To nesmím udělat! Co bych řekl benàmojovi, až bude chtít vědět, co se nám přihodilo? Myšlenky se mu honily hlavou jedna přes druhou. Měla s tím něco společného tůň? Vylezla z ní nějaká stvůra, která pak mezi jeho společníky tak řádila?

Polkl a plížil se vpřed, protože v houští zahlédl další čerstvý průsek. Půda byla poseta otisky, které si nedokázal vysvětlit. Stopy kopyt, hluboké rýhy plné životodárné tekutiny. Objevil rovněž kousky alfských zbrojí, kovové úlomky roztříštěných zbraní, pramen hnědých vlasů… Navzdory všem známkám zkázy a smrti všude vládlo ticho. Naprosté ticho.

Arganaïe znovu přepadl strach, tentokrát ještě silněji než předtím.

Uprostřed pohybu se zarazil a nedošlápl nohou dopředu, ale dozadu. Začal ustupovat, pomalu a nehlučně, aby stvůru, která rozdrtila ohnivé býky i alfy, jako kdyby to byly pouhé hračky, na sebe zbytečně neupozornil.

Já sám nic nevyřídím. Alf se otočil a rozběhl se co nejrychleji, jak jen dokázal. Musím podat zprávu benàmojovi. Jenom ať si o mně všichni myslí, že jsem zbabělec!

Arganaï běžel a běžel.

Nedopřál si ani chvíli odpočinku, zastavil jenom, aby se napil, a zbavil se dokonce i kožené zbroje, která mu byla pouze na obtíž. Teď už je úplně jedno, jak tam dorazím. Hlavní je, abych to vůbec zvládl.

Arganaïovi se chvílemi zdálo, že ho někdo nebo něco pronásleduje. Jenže pokaždé, když se ohlédl a podíval dozadu, nic a nikoho neobjevil. V duchu si říkal, že si s ním takhle pohrává vlastní nervozita.

Přestože v kuse běžel a nedělal přestávky, bez Worbîna mu cesta trvala neskutečně dlouho. Když dorazil na místo srazu u Šlachovitého průsmyku, už se stmívalo. Bolel ho každičký úd, málem se ani nedokázal pořádně nadechnout, chrčelo mu v krku. Doběhl na vrcholek hory, odkud byl dokonalý přehled po okolí, a tam konečně spatřil Phinoïna, svého velitele, jak se opírá o výběžek skály.

Arganaï pocítil obrovskou úlevu. Došly mu síly, už se jenom potácel. „Phinoïne!“ vykřikl slabě a blížil se k němu. „Já… na severozápadě, u hranic fflecxů…“

Když na benàmoje pohlédl zblízka, oněměl šokem.

Někdo provrtal Phinoïnovi ramena, hruď, krk i zbroj železnými hřeby a zakotvil ho ve skále tak, že to budilo dojem, jako by velitel trpělivě vyčkával na návrat zvědů. Železná zbroj byla na několika místech promáčklá, takovou silou jí kov pronikl. Kolem nohou se mu utvořila loužička z vlastní krve.

Zdánlivě mrtvý alf na něho najednou upřel pohled. „Utíkej…!“ zaúpěl tiše. „Musíš Dsôn před nimi varovat! Jestli se ti to nepovede…“

Na Phinoïnův obličej dopadlo fialové světlo, jehož zdroj ležel někde za zvědovými zády. Benàmoj vytřeštil oči, rozevřel ústa a hlasitě, srdceryvně zaječel.

Co…? Arganaï se chtěl otočit a uskočit stranou – když najednou uprostřed pohybu utržil ránu do zad, která jím mrštila vpřed. Narazil tělem na skálu tak prudce, až ztratil vědomí.

Tark Draan (Skrytá země), Šedé hory, Kamenný průsmyk,
4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), léto

To je spousta materiálu. Carmondaj seděl v místnůstce, kterou mu přidělili, aby se v ní ubytoval, a která se dala označit nanejvýš za komůrku. Kolem sebe rozložil na stole, na židli i po posteli popsané a pokreslené listy papíru.

Byly to záznamy z večera s nostàroji. Klíčová slova, vynikající formulace přítomných alfů, hrubě načrtnuté skici, detailně propracované nákresy… To čekalo na to, aby do věcí vnesl rozum a řád a mohl vše v budoucnosti dále využít.

Opřel se o vyhlazenou stěnu, zavřel oči a vybavoval si v paměti ono setkání. Každý z přítomných obdržel nějaký úkol, který by nikdo jiný z jejich národa nedokázal splnit lépe. Já je znám všechny.

Carmondaj by se měl hned teď začít připravovat na cestu a sepsat seznamy materiálu, který bude potřebovat. Místo toho po něm představivost vyžadovala, aby se projevil jako umělec: pohled na Horgàtu, jak upíjí z poháru, mu nescházel z mysli.

Nikdo se jí nemohl rovnat! Zvedl víčka, uchopil papír a tužku a začal malovat. Jinak nebude mít klid.

Každým pohybem ruky se nořil do svého počínání stále hlouběji a hlouběji. Brzy zaměnil židli a stůl za nepohodlnou pryčnu, mazal některé čáry, vylepšoval je, začínal znovu a znovu, dokud před sebou neměl alfčin obličej tak, jak chtěl. S úsměvem usrkávala z poháru.

To se bude prodávat neuvěřitelně snadno. Carmondaj postavil obraz svisle ke stěně, povstal a couvl o několik kroků dozadu, aby si sám na sobě ověřil účinek nejnovějšího díla. Ano, na to se dá dívat. Obrazy hrdinných alfek budou nesmírně žádané a naplní moji prázdnou pokladničku.

Přešel ke stolu a dal si doušek vody z poháru, kterého se dlouhou dobu ani nedotkl. Přitom se rozhlédl.

Komora mu výškou jakž takž seděla, ale nábytek, jímž byla vybavená, byl příliš malý. Lýtka by mu přepadávala z postele, proto se raději spřátelil s myšlenkou, že si připraví lože na podlaze. Skála pod nohama nebyla studená, takže nebude mrznout. Pár věcí, co si přibalil na cestu, postavil do kouta.

Už teď mi chybí náš domov. Doufám, že v Tark Draanu narazím na větší příbytky než tady ten. Carmondaj odložil pohár – a najednou si vzpomněl, že má domluvenou schůzku. Zatraceně. Obdařil Horgàtin obraz krátkým pohledem, popadl sešit a vyběhl ven. Ale ona za to stála.

* * *

Carmondaj počtvrté spěchal tou samou chodbou a musel si přiznat, že bez průvodce, který se zde dobře vyzná, se v horách protkaných chodbami a jeskyněmi beznadějně ztratí.

Pod širým nebem mu orientace nečinila potíže, ale chodby se jeho očím jevily jedna jako druhá a zdálo se mu, že se reliéfy a kamenické práce, které jsou v nich vytesané, neustále opakují.

Bloudění ho nicméně obdařilo pochybným potěšením stát se tajným pozorovatelem oslavujících óarců. Z něčeho, co by se dalo označit za přírodní balustrádu, za chůze sledoval, jak se spojenci chovají, jakmile se oddají alkoholu. Bylo vidět, že jim pivo podzemšťanů mimořádně chutná a asi také na ně bylo nezvykle silné. Tahle oslava neměla se vznešenými slavnostmi alfů nic společného. Vůbec nic. Ožralí óarcové se váleli pod stoly, další se mezi sebou bili za nadšeného povzbuzování těch, co stáli kolem, samice ochotně roztahovaly nohy a nabízely se vítězům, další zase více či méně tajně kradli šperky spícím spolubojovníkům. Kvákající trombóny a mečivé zakřivené rohy, tympány a bubny vytvářely démonický randál, který se ani náhodou nedal označit jako hudba. Jeskyní se šířil příšerný zápach. Ještě pořád ho cítím.

Carmondajovo opovržení stvůrami se zelenou kůží stoupalo do nebeských výšin. Jeho kresby dokážou všem alfům, kteří zůstali doma, že mohou být rádi, že se jim podařilo vystrnadit tyto bestie z Ishím Voróo.

Prokletí podzemšťani! Schválně vyhloubili štoly tak, aby v nich každý zabloudil. Carmondaj došel na křižovatku, o níž si myslel, že ji poznává. Tentokrát zabočil do druhého tunelu, spíše ze zoufalství než z přesvědčení.

Vlastně hledal Arviûa, chtěl mu položit několik otázek týkajících se umění lukostřelby. Jestli se mu ale brzy nepodaří zapamatovat si cestu, jejich schůzka se neuskuteční. Mistr střelec se v Šedých horách dlouho nezdrží. Kdo ví, kdy ho pak znovu uvidím? Musím si pospíšit.

Carmondaj se dal do vytrvalého klusu.

Až dosud nenašel náhradu za koně, který mu cestou pošel. Nikdo nevěděl, že on sám nikdy nevlastnil upíra noci. Tu historku si vymyslel, aby si před vysoce postavenými alfy a oběma nostàroji neudělal ostudu. Na to, aby si mohl dovolit koupit něco tak drahého, už dlouho neměl dost peněz, nemluvě o nákladech na chování upíra noci. Tato ušlechtilá zvířata byla vyhrazena pouze vojsku a zámožným alfům.

Jeho díla si získala oblibu, ale kupci za ně moc neplatili. Proto mu tažení do Tark Draanu nabízelo perfektní příležitost: mohl zde nahromadit bohatství a posbírat nové dojmy, které později opět zúročí.

Tunel před ním vyústil do haly, která sloužívala podzemšťanům jako skladiště. Kolem zdí se kupily soudky, malé truhly a bedny, jakož i různé pytle. Některé z nich byly otevřené, na drsné podlaze se povalovaly hlízy, koření a sůl. Věci byly ozářené namodrale svítícím mechem na stěnách.

Carmondaj zklamaně mlaskl jazykem. Zase žádné zlato. Kam ho ti horští červi jenom schovali?

Něco mu zabzučelo kolem nosu, vedle něho zazvonil jakýsi kovový předmět, teprve dodatečně ucítil průvan.

Když otočil hlavu, uviděl, že z visacího zámku jedné bedny trčí dlouhý černý šíp. Zámek byl zničený, volně visel na háčku.

„Máš zpoždění, Carmondaji. Domluvili jsme se na sedmém úlomku,“ zvolal někdo a ozvěna jeho hlasu se dlouho rozléhala halou. „Právě jsem skončil s cvičením.“

Carmondaj se obrátil na opačnou stranu a v odlehlém konci haly objevil Arviûovu postavu, zahalenou do hedvábných šatů. To je více než… osm set kroků! Přestože měl Carmondaj dobré oči, měl by velké potíže, aby na takovou vzdálenost visací zámek vůbec postřehl.

Zvedl ruku na pozdrav. „Pospíchám!“ vykřikl a rozběhl se.

Kolem Arviûa stáli čtyři sluhové, na stojanech byly naskládané luky z nejrůznějších materiálů, některé byly dlouhé jenom půl kroku, jiné skoro tři. Nabídka šípů byla neméně široká, jak prozrazovala dlouhá řada toulců.

To bude zajímavé! Carmondaj brzy doběhl k alfovi, který mezitím dále pokračoval ve výcviku. Naznačil úklon. „Zdravím tě, mistře…“

Arviû, jenž držel v ruce ocelový luk s kovově se lesknoucí tětivou, udělal levou rukou odmítavé gesto. „Mistři by se mezi sebou neměli oslovovat tituly. Víme, kdo a co jsme. A promiň mi, že jsem se k tobě při našem prvním setkání choval tak neuctivě. Myslím, že za to mohlo překvapení, a už se to nebude opakovat.“ Sklonil hlavu. „Chtěl ses dovědět něco víc o mém střeleckém umění.“ Přátelsky na něj pohlédl modrýma očima. „Copak některý alf neví, jak se používá luk?“

„Já to samozřejmě vím.“ Carmondaj zvědavě pozoroval rozestavěné dalekonosné zbraně. „Dokázal bych tím něco trefit, o tom není pochyb. Ale nikdy by se mi nepodařilo zničit visací zámek.“

Arviû zamrkal. „Kdo říká, že jsem na něho mířil? Můj cíl přece mohl být konec koženého řemínku, na němž nosíš u těla sešit, nemyslíš?“

Carmondaj se podíval na své pravé rameno. Konec řemínku byl čistě uříznutý a nejspíš ležel někde vedle bedny, mezi úlomky kovu.

Arviû podal ocelový luk mladému alfovi, který vložil zbraň do obalu. „Mým cílem byl řemínek i ten zámek, Carmondaji. A kdyby ses mě chtěl zeptat, proč jsem to udělal, odpověděl bych ti: protože to umím.“ Ukázal na černě nalakovaný luk, velký jako dospělý alf, a jeden ze sluhů mu ho okamžitě podal.

Nedá se říct, že by měl o sobě příliš nízké mínění, pomyslel si Carmondaj a musel se ušklíbnout.

„Vím, co se ti honí hlavou: považuješ mě za vychloubačného mluvku. Znám tenhle druh úsměšků, který se v mé přítomnosti někomu občas objeví ve tváři.“ Zdálo se, že se Arviû dobře baví. „Za tento nedostatek respektu, který mi někteří projevovali, už leckdo zaplatil životem, protože mu po těch neuctivých myšlenkách prolétl jeden z mých šípů hlavou. I tak to může někdy dopadnout.“

Carmondaje rázem opustilo veselí. Zvedl sešit, rozevřel ho a vzal do ruky tužku ze slisovaného uhelného prachu. Na tento svůj vynález byl už dlouho velice pyšný. „Působivé. Proč používáš ocelový luk? Z čeho je zhotovená tětiva?“

„Ocelový luk mám nejraději tehdy, když přesně nevím, jak bude vypadat počasí v kraji, kde se budu pohybovat. Na rozdíl od dřevěných nebo kostěných luků mu neublíží vlhkost. Tětivu tvoří tenký stříbrný drát, který je stejně odolný jako korpus luku. Většinou však používám tětivy z přírodních materiálů.“ Arviû pohladil černě natřený luk. „Tady ten je složený z jednotlivých dílů a má větší dostřel než ocelový luk.“

„Jak daleko dostřelí?“

„S trochou cviku a normálním držením luku kolem tisíce kroků. Existuje však i metoda lehnout si na záda, držet luk nohama a oběma rukama natahovat tětivu. Tímto způsobem se nedá přesně mířit, ale v bitvě můžou hustá mračna šípů padajících na nepřátelské vojsko dříve, než se protivník dostane ke střelbě, znamenat obrovskou výhodu.“ Obličej nabral opovržlivé rysy. „Já osobně tuhle formu nepoužívám. Připadá mi nedůstojné, když si dotyčný lehne na záda a střílí rukama i nohama, vypadá jako naprosté nemehlo. Přesto tento způsob střelby vyučuji. Jeden nikdy neví, kdy mu může být k užitku. Ale než bych já takhle vystřelil, muselo by se toho stát hrozně moc.“

Carmondaj o této metodě střelby z luku dosud nikdy neslyšel. „A jak daleko doletí takhle vystřelený šíp?“

„Pokud nepraskne tětiva, zhruba patnáct set až osmnáct set kroků. Úder, který překvapí každého nepřítele. Nejlepší luky barbarů nedoletí dále než na pět set kroků.“ Arviû se pásl Carmondajovým úžasem. „Vím, že tys nikdy nebyl vášnivým lučištníkem.“

„Určitě jsem nebyl dobrým lučištníkem.“ Carmondajův pohled přelétl luky, některé se od sebe lišily výrazně asymetrickými formami. Žádný normální alf by jimi nemohl střílet. „Nostàrojové říkali, že máš vrchní velení nad všemi střelci z dalekonosných zbraní.“

„Vycvičil jsem benàmoje a poradil jim, jaké typy zbrojí a šípů si mají vzít s sebou.“ Arviû popošel k toulcům a vytáhl z nich různé exempláře. „Většina šípů pochází z fundusu našeho národa, ale já jsem je vylepšil. Jenom proto, že něco existuje už stovky částí nekonečna, nemusí to být dobré.“ Ukázal na dříky. „Podívej se na opeření. Dříve se používala orlí pera, protože vypadala tak vznešeně. Jenže já používám pera černých husí, vyztužím je a seříznu do správné podoby. Jsou pevnější a drží šíp i ve větru lépe na dráze. Moje pera nemusí být vznešená, zato můj šíp přináší smrt.“

Carmondaj si dělal během výkladu náčrtky.

Arviû mu ukázal různé hroty. „Přiměl jsem nejlepší kováře v Ocizûru, aby na tom pracovali celou jednu část nekonečna, až pak jsem byl spokojený. Nikdo jiný nedokáže dosáhnout takové kvality. Šetřit na hrotech znamená redukovat údernost armády. Když se mi železný hrot rozbije o štít, musím s nepřítelem bojovat, místo abych viděl, jak přede mnou leží mrtvý na zemi. Když to převedeme na celou armádu, znamená to mnohem více vynaložených sil a nesmyslné ztráty ve vlastních řadách.“

Carmondaj si jeho slova pečlivě zapsal.

„Podívej se sem, existují čtyři základní formy. Začínají úzkým, čtyřhranným hrotem šípu. Vytvořil jsem jej podle vzoru listů některých stromů a výborně se hodí k prorážení lehčích zbrojí.“ Otočil šípem v ruce, potom uchopil druhý. „Dále tu máme typ v podobě tenkého listu opatřeného ostny a rozvětvený typ, který působí vojákům nechráněným zbrojí a jejich koním rány, co silně krvácejí.“ Arviû se rozplýval sám nad sebou. „K tomu přistupuje jednoduchá, hladká varianta s dlouhým, rovným hrotem a větší váhou, která se hodí proti těžkým zbrojím. Všechno ostatní jsou varianty těchto základních typů.“

Carmondaj nehodlal strávit zbytek tohoto momentu nekonečna nasloucháním monologu mistra střelce. „To jsem pochopil. A jak to pak vypadá v samotné bitvě?“

„Copak jsi opravdu všechno zapomněl?“

„Ne.“ Carmondaj si odkašlal a předstíral, že se mu udělalo nevolno. „Musím to slyšet od tebe.“

„Aha, rozumím. V boji je nutné rozhodnout se podle situace a já jsem vybavil válečníky tak, aby byli připraveni na všechno. Každý má koně, dva dlouhé a jeden krátký luk, zhruba osm tuctů různě těžkých šípů s rozličnými hroty, které se na ně dají rychle nasadit. Aby se mohli snadno pohybovat, mají všichni lehkou zbroj, stejnou, jakou mám i já. Navíc všichni nosí nádobku s jedem, vyrobeným z výměšků utronské zmije, kdyby se ukázalo, že protivníka nelze tak snadno zdolat.“ Arviû zvedl ruku a ukázal Carmondajovi chránič předloktí a prsten, který měl na palci. „Nenatahuji tětivu pouze třemi prsty, ale občas používám i palec. Prsten ho při napínání chrání. Všichni mí žáci znají tuto metodu, takže se při dlouho trvající střelbě tak rychle neunaví. Další taktická výhoda.“ Odložil luk. „Máš ještě nějaké otázky? Můj čas je navzdory nekonečnu příliš drahocenný.“ Otočil se a nařídil sluhům, aby všechno sbalili. „Jak víš, budu moct brzy vyrazit a splnit vůli nostàrojů.“

Carmondaj postřehl, že se alf urazil. Protože jsem na něho moc tlačil, když jsem ho přerušil? „Už jenom jedna věc: ta zbroj z… látek, kterou nosíš, je dost odolná?“

Arviû ho zpražil pohledem, jaký bývá určen hloupým dětem, když se ztrapní před očima a ušima jiných alfů. „I to bys měl vědět, Carmondaji.“

„Z tvých úst to má větší váhu.“

„Já vím, že tys něco takového nikdy nenosil. Taky jsi nebyl lučištník.“ Tvářil se odmítavě, přesto pokračoval ve vysvětlování. „To, co vidíš, je jenom vrchní vrstva. Pod ní je dlouhý kabátec z několika navzájem slepených vrstev, je ohebný, ale zároveň i pevný, a chrání před údery mečem i méně nebezpečnými šípy.“ Chladně se usmál. „Střelci záleží na vlastní pohyblivosti, neboť díky ní může nepřítele zlikvidovat dříve, než se protivník k němu dostane tak blízko, aby mu sám mohl zasadit ránu.“ Přejel rukou po látce. „Měkké, spadající hedvábí odolá vybroušené oceli, když víte, jak se máte chovat. Konec lekce.“ Alf němě pozdravil a vyšel z haly, následován vlastním malým průvodem.

Carmondaj si dopsal poznámky, potom se sbalil a zasunul tužku do přihrádky na sešitu, kterou si sám vyrobil.

Zahloubal se do úvah a zkoumal, jestli se v něm neprobudí staré city, o nichž si myslel, že se jich už dávno zbavil.

V posledních momentech nekonečna se setkával s narážkami na svůj starý život v tak hojné míře jako dosud nikdy, ale zdálo se mu, že nedokážou otřást jeho vnitřním přesvědčením. Nevím, jestli mě to má uklidnit. Carmondaj si povzdechl. Můj starý život. Rád na něj zapomínám. Ještě jednou se rozhlédl po hale, potom jeho pohled ulpěl na bednách. Na co ještě mířil?

Pomalu k nim došel a pozorně si je prohlížel. Každičký zámek byl zničený šípem. Ani jedna střela neminula cíl.

Carmondaj s námahou vytáhl jeden šíp, který se zavrtal hluboko do bedny. Hrot byl zformovaný tak, aby prorazil kov. Takovým šípem bylo možné zabít dva, tři, nebo dokonce i čtyři barbary, jestliže stáli v řadě za sebou. Pokud vím, právě tímhle způsobem zkouší Arviû nejnovější modely. Tím, že střílí na zajatce v plných zbrojích.

Upustil šíp na zem a vešel do chodby.

Prozatím nevěděl, co bude dál dělat. Na večer měl naplánovanou návštěvu u Virssagòna, aby mu vyhlášený vynálezce zbraní představil své nejnovější výtvory a vysvětlil, jak se používají.

Pro armádu táhnoucí do boje bylo samozřejmě naprostým nesmyslem vyrábět nové, neprověřené meče, kopí, sekery a další zbraně ve velkém a vydávat je válečníkům.

Virssagòn však disponoval i jinými kvalitami, kterých chtěli nostàrojové využít pro své účely. Znak na jeho zbroji, udávající počet zabitých nepřátel, tvořila jedna jediná runa, a ta vypovídala, že je Virssagòn kvůli nesmírnému množství přestal počítat. Carmondaj neznal žádného jiného alfa, který by si dovolil udělat něco takového. To neudělali dokonce ani Sinthoras nebo Caphalor.

A co já? Co se mi přihodí v nadcházejících částech nekonečna? Úkol, který mu byl přidělen, vyvolával v Carmondajovi smíšené pocity.

Zčásti se jím cítil polichocen, zčásti znamenal velké nebezpečí. Za jistých okolností by si nikdo v Dsôn Faïmonu nemohl později přečíst jeho zprávy a ódy – protože při plnění poslání v Tark Draanu zahyne. Někdo ho neokázale probodne nebo pověsí, zabije ho kus skály, barbaři ho umučí k smrti nebo se nějak jinak přenese z nekonečna do konečna. Existovalo mnoho možností, jak přijít o život.

Carmondaj se zamyslel, dohadoval se sám se sebou a přitom přestal dávat pozor, kam jde – až zjistil, že chodby, jimiž kráčí, jsou užší a nižší. Z toho usoudil, že se vzdaluje od pevnosti a nechtěně se pouští do zkoumání odlehlejší části říše podzemšťanů. Sám.

To není nejlepší nápad. Pohledem zabloudil k boku, kde se mu houpal krátký meč. Taková zbraň mu nepřipadala dostatečná, proto se začal vracet.

Po dlouhém putování došel do haly, v níž se usídlila hrstka óarců. S mlaskáním požírali vařené maso a ohlodávali krátké kosti. Carmondaj neměl nejmenší chuť zjistit, odkud maso pochází. Ocitl jsem se na nesprávném místě.

Jedna z nestvůr zvedla hrubou, neotesanou hlavu a zavrčela, což mělo za následek, že celá smečka přestala hodovat a civěla na Carmondaje. K alfovi dolehl vzteklý řev, který ho zcela jednoznačně vyzýval k odchodu.

Taková hromada šerednosti. Budí dojem, že tu pořádají vlastní malou hostinu. Neměl chuť pouštět se do sporu se spojenci, ať jsou sebeodpornější, proto zamířil k okraji haly a obešel je. „Takový odporný, páchnoucí póvl. Ještě před deseti částmi nekonečna by vám všichni urazili hlavy a z vašich vnitřností si nadělali barvy,“ řekl jim jazykem alfů a nepřestával se přitom usmívat. „Doufám, že vás při tažení proti Tark Draanu co nejvíce chcípne. Kdyby bylo třeba, postarají se o to naši válečníci hned, jak vás nebude zapotřebí.“

„Co?“ obořil se na něho jeden z óarců barbarským dialektem. „Co si to tam meleš?“

„Říkal jsem, že vás nechci rušit při tak skvělém jídle, věřte mi,“ odpověděl Carmondaj obecnou řečí. „Ani z něho nechci nic ochutnat. Ať patří jenom vám. Byli byste tak hodní a řekli mi, jak se dostanu k ubikacím svého národa?“ Bavil se tím, že vyvolával v jejich tupých mozcích naprostý zmatek. Takový způsob vyjadřování neznali, takže zopakoval žádost a mluvil přitom pomaleji.

Místo aby mu dali rozumnou odpověď, celá tlupa odhodila kosti, zvedla se a pustila se k němu. Všichni přitom vytasili zbraně, dva z nich se nenávistně usmívali. „Zassraný černoočko,“ blekotal jeden z nich. „Mysslíšš ssi, že náss můžešš nassírat těma ssvojima květnatýma kecama, že jo?“

Carmondaj postřehl, že u zdi leží rozbitý soudek, který předtím museli vyprázdnit. Spolu s nestvůrami se k němu valila vlna smradu a pach piva, který znal z orgií v jiné hale.

Skvělé, bezectní! Právě já musím narazit na hordu ožralých óarců, kteří si dodávali odvahu alkoholem. Udělal krok dozadu a posunul si sešit na záda. Jeho záznamům se nesmělo nic stát.

„Nuže, zeptám se vás ještě jednou se vší laskavostí,“ řekl, ale způsob, jak se nestvůry smály, mu dal zřetelně najevo, že od nich nemůže očekávat kloudnou odpověď.

II.

Víte, smrt může mít nejrůznější podoby.

Většiny z nich se alfové nemusejí obávat.

Věk nehraje žádnou roli.

Smrt se však tak snadno nevzdává. Je chtivá a chtěla by k sobě do konečna přivést co nejvíce obětí.

Proto si pro barbary, óarky a další chamraď vymyslela nemoci, války a jiné utrpení.

A tu a tam, jak pravili bezectní, přichází smrt osobně k těm, kteří se jinak úporně brání její moci, a vlastnoručně je sklátí.

Epokryfy Stvořitelky

Kniha nadcházející smrti, 19 – 30

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Faïmon,
4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), léto

Polòtain si znalecky obhlížel sochu v životní velikosti, vytvořenou z onyxového mramoru a představující válečníka v plné zbroji. Na rozdíl od běžných výtvorů nezachycovalo toto dílo postavu v bojovém postoji, a to na výslovné přání zadavatele. Voják měl zbraně na zádech, trojhranný štít držel v pravé ruce, levá paže byla zvednutá a ukazováček byl vystrčený dopředu, jako by někoho obviňoval. Jako by chtěl ukázat na něčí vinu.

Shora dopadaly oknem do ateliéru sluneční paprsky a obepínaly sochu světlým hávem. Jas prostupoval kamenem a prozařoval ho, jako by se někde uvnitř nacházel zdroj světla. Podlouhlé, tmavé přehyby připomínaly žíly a tepny a uprostřed díla se vyjímala rozpukaná černá hrouda.

„To zlomené srdce se ti podařilo opravdu mimořádně krásně, Itáni,“ zamumlal Polòtain a láskyplně položil ruku na chladný týl sochy, potom přitiskl čelo ke kamennému obočí. „Můj milý Robonore,“ zašeptal. „Jak moc mi chybíš.“

„Upřímně děkuji za pochvalu.“ Itáni poodešla od stěny. Měla na sobě šedobílý šat, který byl stejně jako části jejího obličeje, prsty i předloktí pokrytý světlým prachem. „Bylo mi ctí splnit úkol, který jsi mi svěřil.“ Přešla za záda sochy a dřepla si. „Ten zející řez na lýtku jsem ještě zdůraznila tím, že jsem do něho zapracovala rudé zlato a nechala po něm stékat krev. Legování přes den absorbuje světlo, takže rána se začne v noci třpytit. Nikdo, kdo bude kolem sochy přecházet, ji nemůže přehlédnout. Ani zdálky.“

Polòtain se hluboce nadechl. „Mistrovské dílo, Itáni! Zaplatím ti za ně dvojnásobek. Nikdo v Dsônu by to nedokázal zpracovat lépe než ty.“ Otřel si prsty o šedožlutou róbu, do níž byly vetkané černé runy. Na hrudi se mu skvěly dvě čestné jehlice. Za zásluhy v minulosti, které mu v přítomnosti nebyly k užitku.

„Tvá velkorysost mne ctí.“ Alfka se zvedla a uklonila se. „Při vší úctě: nebylo by přiměřenější ukázat ho jako hrdinu?“

„Nebylo mu dopřáno žít jako hrdina, spolu s ostatními vytáhnout do Tark Draanu a padnout v čestné bitvě, až nadejde jeho čas,“ odtušil Polòtain tupě. „Byl zrazen a zbaběle zavražděn. Ať to všichni vidí a vědí! Socha mého synovce bude trvalou obžalobou viníka, dokud si dotyčný neodpyká jeho smrt.“

Itáni zapískala na píšťalku, kterou měla zavěšenou na řetízku kolem krku, a přivolala tím otroka přinášejícího nápoje. Ona sama si vzala ovocné víno, Polòtain zvolil silnou pálenku. „Je ti jasné, co to pro tebe může znamenat?“ zeptala se ho poté, co usrkla vína. Pohlédla přitom zaměstnavateli do očí.

„Je od tebe hezké, že mě chceš varovat, Itáni,“ odpověděl alf se smutným úsměvem.

„Mám jenom strach, že můj nejlepší mecenáš přijde o život a já pak zchudnu,“ opáčila Itáni žertem, potom zvážněla. „Postavit se proti nostàrojovi, to si nemůžeš dovolit ani ty. On získal moc. Díky úspěchu v Šedých horách může chtít po Nesmrtelných skoro vše. Bude zuřit, až se o Robonorově soše dozví, protože mu bude jasné, co ve skutečnosti znamená.“

Polòtain neztratil hlubokomyslný úsměv. „Už jsem ti řekl, kde ji chci dát postavit?“

Itáni přimhouřila oči. „Myslela jsem si, že před hlavním sídlem tvého rodu v Avarisu.“

Polòtain potřásl hlavou, dlouhé, světle hnědé vlasy se šedými pramínky se otřely o černý letní plášť. „To by nevyjadřovalo cíl, kterého jsem tím chtěl dosáhnout.“ Zakroužil nápojem ve sklenici. „Koupil jsem od jednoho obchodníka jeho stánek na tržišti. Na jednu část nekonečna mi ta plocha patří.“

„Přímo naproti čestnému památníku obou nostàrojů!“ uklouzlo Itáni. Navíc věděla, že napříč náměstím vede jedna z hlavních cest. Pokaždé, když nostàrojové přijedou do Dsônu, budou muset projíždět kolem sochy. Kolem vznesené žaloby a přisouzené viny. „U všech bezectných! Sinthoras tě za to bude nenávidět.“

Polòtain sklonil hlavu, obličej mu protkaly linky hněvu. „Co myslíš, že asi cítím k vrahovi svého synovce? Obdiv? Já jsem jediný alf v Dsôn Faïmonu, který tímhle nostàrojem, jedním z největších vojevůdců v dějinách našeho národa, z hloubi duše opovrhuje. Opovrhuji jím tak, že mu nepřeju ani odchod do konečna, ale chtěl bych ho vidět poníženého, jak leží v prachu ulice před svýma nohama! Potom mu tu jeho nafoukanou hubu strčím do stoky, aby se mu plíce zalily svinstvem a on se jím v bolestech udusil!“ Pohár v Polòtainových prstech s hlasitým cinknutím praskl, střepy popadaly na podlahu a roztříštily se na maličké úlomky. „Tady vidíš, jak mě pomyšlení na ten kus nicoty rozčiluje,“ zašeptal. „Ničím ti drahocenné nádobí.“

Itáni nechala přinést vodu a plátěný šátek, aby si mohl očistit ruce. „Ještě štěstí, že ses nezranil.“ Do místnosti vešli zahalení otroci a zametli střepiny. „Moc dobře ti rozumím, drahý příteli.“

„Nejhorší je, že Timānrisina očividná zrada nikoho nevzrušuje,“ řekl Polòtain nepřítomně a otřel si ruku. „Žije s vrahem alfa, který ji zbožňoval a se kterým měla mít nejméně jedno dítě.“ Těžce si povzdechl, jako by tu tíhu nedokázal déle snášet. Poté upřel pohled černých očí na Itáni. „Můžeš dát přivézt tu sochu na náměstí? Tvoji lidé umějí s takovými uměleckými díly zacházet lépe než moji otroci.“

Alfka naznačila úklonu. „Zajisté. Okamžitě to zařídím.“ Dopila ovocné víno. „Onyxový mramor odolá jakémukoliv počasí a přečká i nejtužší mrazy, ale několika pořádným ranám kladivem rozhodně neodolá. Pokud chceš, aby tam ta socha stála delší dobu, měl bys zařídit, aby ji někdo chránil. Myslím, že dojde k více než jednomu pokusu o její zničení, udělají to buď Sinthorasovi lidé, kterým za to zaplatí, nebo nostàrojovi fanatičtí příznivci, kteří tě budou označovat za lháře.“

„I o tom jsem přemýšlel. Určitě mě něco napadne.“ Polòtain podal alfce ruku. „Ještě jednou ti děkuji za to, žes pro mě vytvořila památku na mého milovaného synovce, které se nic nevyrovná. Zase se uvidíme.“ Zvedl se a jeden z otroků ho doprovodil ke dveřím.

Alf vyšel ze sochařčina domu, zůstal stát vedle čekajících nosítek a ucítil, jak ho bodlo u srdce. Přiložil ruku k hrudi, zhluboka se nadechl a vydechl a pak ještě jednou. Smutek nad Robonorovou smrtí ho tížil víc než všechny rány, které utržil jako válečník v uplynulých částech nekonečna. Zároveň mu sloužil jako pobídka, aby se nevzdával dříve, než dokoná pomstu.

Nařídil nosičům nosítek, aby kráčeli vedle něho. Chtěl jít pěšky, hýbat se a dát přitom volný průchod myšlenkám.

Polòtainovi připadalo děsivé, že Robonorův vlastní otec nic nepodnikl a místo toho věřil pohádce, že jeho syn přišel o život při obyčejné nehodě, že to byl prostě osud.

Ale tento druh osudu znal Polòtain až moc dobře: mocně mu při tom pomáhala ruka nějakého alfa. Takové věci mu byly důvěrně známé, jinak by to u Komet nikdy daleko nedotáhl.

Komety byly pevně přesvědčené o tom, že se říše alfů a jejich zájmy dají nejlépe chránit rozšiřováním vlastního území. Hvězdy představovaly protipól a trvaly na silnějších bezpečnostních opatřeních a pohraničních pevnostech. Obě strany se snažily získat Nesmrtelné na svou stranu.

Sourozenecký vládnoucí pár samozřejmě sám určoval, co se bude v Dsôn Faïmonu dít, přesto i v jeho rozhodování hrála významnou roli nálada mezi lidem, a především názory nejdůležitějších osobností alfského národa.

Polòtain před deseti lety ustoupil z pozice jednoho z vedoucích představitelů Komet a stáhl se do ústraní. Usadil se na statku v Avarisu a příbytek v Dsônu přenechal Robonorovi. Ale poté, co si Sinthoras, jenž rovněž patřil ke Kometám, dovolil takovou podlost, nedokázal zůstat v klidu. Stejně jako dřív se mohl opřít o řadu kontaktů v samotném Dsônu i ve všech šesti paprscích. Díky jednomu z těchto kontaktů obdržel nedávno slib, který by měl brzy přinést plody.

„Já tě donutím padnout na kolena, Sinthorasi,“ mumlal si. „Běda, jestli mi umřeš v Tark Draanu. Přeji ti nesčetná slavná vítězství, která tě vynesou nahoru – tím hlubší pak bude tvůj pád a já se jím budu pást.“

Polòtain neměl oči pro nezvyklou nádheru okolní čtvrti, v níž přebývalo mnoho významných umělců. Nevšímal si točitých staveb z šedě nebo tmavě natřených dřevěných materiálů, ze slisovaných kamenů proložených nejrůznějšími kovy, s ornamenty z černých a bílých kostí, s rytinami kolem čelních oken a mnoha dalšími prvky. Neupoutaly ho ani sestříhané stromy, v jejichž větvích se v mírném vánku pohupovala maličká umělecká dílka.

Nedokázal ocenit množství krásných věcí, protože pro něj pozbyly důležitosti. Jeho nenávist vůči Sinthorasovi a Timānris byla tak obrovská, že několik mistrovských děl jejího otce, která vlastnil, nechal zničit na ulici před svým vlastním domem, a to těmi nejnižšími otroky, jaké mohl sehnat.

Polòtain nevnímal, když ho cestou zdravili alfové, které míjel. Šoural se čtvrtí, až ho rozbolely nohy, a tak nakonec přece jen nasedl do nosítek. Nebyl už nejmladší.

Tolik si toho sliboval od budoucnosti, která byla pevně spojená s Robonorovým vzestupem. „Mladý hrdina,“ řekl, zavzlykal a zakryl si oči prsty pravé ruky. Pak rukávem setřel slzy.

Než dorazil do svého městského příbytku, setřásl Polòtain ze sebe zármutek, který ho až příliš ochromoval a kalil mu jasné myšlenky. Nejtěžší bitvu vedl proti nepříteli ve vlastních řadách, vůči němuž necítil nic než spalující nenávist.

Nosítka zastavila, Polòtain vystoupil.

Jakmile prošel branou, přiřítil se k němu jeho pravnuk Godànor. Měl na sobě černý oděv, boky a hruď mu obepínaly kožené, zlatem a stříbrem pobité pásky. „Tady seš!“ vykřikl vzrušeně. „Pojď! Máš návštěvu.“

Polòtain tušil, co ho čeká: že by se první slib dočkal tak brzy naplnění? „Proč kolem toho děláš takový povyk?“

„Nedělám povyk. Můžeš se mě zeptat, kdo to je.“ Godànor ho uchopil za ruku a rychle vykročil, táhl ho přes dvůr do domu pro služebnictvo, v němž byli ubytovaní otroci.

„Pomalu! Já jsem se dnes už nachodil dost.“ Polòtain se rozhodl, že se nechá překvapit.

Od domu pro služebnictvo došli k malé kovárně a Godànor otevřel dveře.

Čekali tam na ně dva ozbrojenci, na jejichž lehkých zbrojích se skvěly znaky Eraniorova rodu. Osobní stráž. Ke kovadlině přivázali dva spoutané lidi v ošuntělých, otrhaných šatech, kteří se okamžitě přikrčili, jakmile nově příchozí vstoupili dovnitř. Polòtain postřehl nakyslý zápach, který kolem sebe šířil jeden z barbarů, jako by trpěl nějakou nemocí, jež mu rozežírá vnitřnosti.

„To jsou Samrai a Chislar,“ řekl Godànor a ukázal na ozbrojence, potom sáhl do kapsy oděvu a podal pradědovi zapečetěný dopis. „Přivedli sem barbary spolu s tímhle dopisem.“

Polòtain rozlomil pečeť a přečetl si strohé řádky, obsahující pouze vřelá doporučení a přející hodně úspěchů při výslechu: byli to dva ze tří otroků, kteří se oné noci bili na ulici a které chtěl Robonor zatknout, než ho zastihla smrt. Kromě toho brzy dostane další přídavek, stálo v dopise.

Polòtain se zatetelil radostí. Tihle barbaři představovali maličké kamínky mozaiky, ze kterých se mu podaří splést žalobu proti Sinthorasovi.

Podal Godànorovi dopis a dal otrhaným zajatcům znamení, aby se postavili. Muži se opřeli o kovadlinu a rychle se zvedli, pouta se napnula. „Komu patříte?“ Nenáviděl, když musel používat jazyk barbarů. Jakoby mimochodem vložil do doutnající výhně pohrabáč a naznačil Godànorovi, aby ji rozdmýchal.

„Komu patříme, nebo komu sloužíme, vznešený pane?“ zeptal se otrok, který méně páchl.

„Jak zní tvoje jméno?“

Otroci si mezi sebou vyměnili krátké pohledy, jako by se snažili domluvit, aby neřekli nic špatného.

Polòtain po nich pohrabáčem mrštil hrstku žhavého uhlí. Šaty, vlasy a kůže začaly doutnat, muži zaječeli a smetávali uhlíky z těla. „Dívejte se na mě, ne na sebe!“ nařídil a v hlase mu zazníval chlad, jenž naháněl strach. „Sloužíte Sinthorasovi?“

Muži odmítavě potřásli rozcuchanými, neudržovanými kšticemi.

„Komu tedy?“

„Já jsem Errec, tohle je Amso. My… sloužíme Halofórovi,“ vykoktal méně páchnoucí barbar. „Už hrozně dlouho.“

„Halofórovi, bratrovi Landaròna?“ Polòtainův obličej se zkroutil ve zlovolném úšklebku. Landaròn byl Sinthorasův bratranec a bylo nabíledni, že příbuznému prokázal laskavost. „Prali jste se před putykou na rozkaz svého pána?“ Vytáhl hák z ohně a přiložil doběla rozžhavený konec ke kovovým poutům na zápěstí. Zvedl se od nich kouř, žár se pomalu přenášel z jednoho kovu na druhý. „Chtěl bych se od vás obou dozvědět, co se stalo té noci, když jste se poprali před hospodou pro otroky.“ Pohlédl na jednoho, potom i na druhého muže. „Byli jste tam tehdy tři, jak mi bylo řečeno. Kdo je ten, co chybí?“

„Mrtvý. Přejel ho kočár,“ vysoukal ze sebe Errec, kroutící se pod žárem pohrabáče „Pane, můžu vám říct, že jsme se s ním prali proto, že nás v hospodě urazil. Vytáhli jsme ho ven a chtěli jsme mu dát lekci. Potom se tam objevila garda a my jsme utekli.“ Zaječel, charakter kouře se pozvolna měnil. Kovárnou se šířil zápach spálené kůže.

Amso najednou protočil panenky a zhroutil se na podlahu, přitom stáhl Erreka s sebou. Začal zvracet, z úst se mu řinula černá krev, třásl se na celém těle.

Polòtain zvedl druhou rukou ze země těžké kovářské kladivo a udeřil jím muže do hlavy. Bylo slyšet lupnutí, lebka praskla a barbar ztichl. „S ním se nedalo nic dělat. Zůstaneme u tebe.“ Alf vložil vychladlý pohrabáč zpátky do výhně. „Komu patřil ten třetí muž?“

„Taky našemu pánovi,“ zaječel Errec, strachy celý bez sebe. „Přísahám, že vám nevyprávím žádný lži, nejvznešenější pane! Nikdo nám nenařídil, abysme se pobili!“

Polòtain vyčetl v mužových očích pravdu a cítil, jak v něm stoupá děsivé zklamání. Jeho krásná teorie, že rvačka byla jenom manévrem, který měl odpoutat pozornost, tím zcela padla. „Myslím, že bych se měl ujistit, že mi tu drze nelžeš,“ řekl a vytáhl zakřivené železo, které viditelně žhnulo.

„Já nelžu! Já nelžu!“ ryčel Errec, až mu přeskakoval hlas.

Polòtain odporem protáhl obličej. „Mlč! Urážíš moje uši!“ S těmito slovy vrazil otrokovi pohrabáč do otevřeného hrdla.

Z krku se okamžitě vyvalil oblak dýmu, zajatcův řev se změnil na přidušené chroptění. Errec se zřítil na podlahu, částí těla dopadl na roztříštěnou hlavu svého přítele, hák nadále vězel v otrokovi svíjejícím se bolestí. Jeho pohyby však ochably, muž ztratil vědomí.

„Oba dva je odstraňte!“ nařídil Polòtain a otočil se na podpatcích. „Nakrmte jimi upíry noci nebo udělejte, co vás napadne. Mrtvoly se nesmějí najít.“ Vyšel z kovárny, Godànor mu kráčel v patách.

Na dvoře spatřili otroka, jenž právě přiváděl branou nějakého gardistu.

Ozbrojený alf se blížil řízným krokem. „Zdravím tě, Polòtaine,“ pozdravil uctivě a podal mu kožené pouzdro na pergameny. „Zde je zpráva, kterou ti mám předat. Počkám, až sepíšeš odpověď.“

Godànor zkrabatil čelo a nadechl se k odpovědi, Polòtain však převzal pouzdro a usmál se. Měl jisté podezření. „Děkuji. Počkej s Godànorem v domě a řekni, ať ti přinesou něco na pití. Dnes je opravdu horko.“

Zatímco oba dva odcházeli, rozevřel Polòtain tenkou koženou ruličku a vytáhl z ní list, na němž opět spatřil Eraniorův rukopis.

Vážený Polòtaine!

Gardista, který přináší tuto zprávu, je ten,

který tvému milovanému synovci Robonorovi zasadil oné noci ránu do nohy.

Dělej si s ním, co se ti zlíbí, abys z něho dostal pravdu.

Zjisti, jestli to byla skutečně náhoda, nebo jestli jednal na něčí pokyn, či za peníze někoho třetího.

Máš volnou ruku, protože oficiálně jsem ho poslal za jednotkami do Tark Draanu, aby předal zprávu mojí neteři. Kdyby tam nedorazil, převládla by domněnka, že se mu cestou něco přihodilo.

Nemusí tě odrazovat skutečnost, že tento gardista je můj vzdálený příbuzný. Tato větev naší rodiny mě nezajímá. Bez ohledu na to, co je třeba, aby Sinthoras padl, vždycky budu stát při tobě!

V oddané sounáležitosti a silou Komet tě zdraví

Eranior

Polòtainovi se okamžitě zlepšila nálada.

Barbaři mu neposkytli informace, které potřeboval. U gardisty tomu bude jinak.

Byl si jistý, že z válečníka vymáčkne něco, co ho na cestě k pomstě posune vpřed. Musí se mu to podařit! Polòtain přišel na myšlenku, že dá kusy gardistova těla připevnit k Robonorově soše. Aby ukázal na ty, co stáli v pozadí onoho útoku.

Rychle vešel do domu a zamířil do přijímací místnosti, kde hosté obvykle odkládali svršky a zanechávali otroky, když k němu přicházeli na návštěvu.

Godànor seděl na lavici vedle gardisty a bavil se s ním. Na malém servírovacím stolku stála z kostí zhotovená karafa s vodou a dva stříbrné poháry, do nichž byly zapracované intarsie z drobných kůstek.

„Zpráva, kterou jsi mi přinesl, mne velice potěšila,“ prohlásil Polòtain v dobré náladě a nemusel se při tom nijak přetvařovat. „Okamžitě začnu psát odpověď.“ Předstíral, že chce projít kolem něj, potom se těsně před gardistou zastavil. „Pověz, nechtěl jsi vyrazit do Tark Draanu, do bitvy proti elfům a všem ostatním, co se s nimi spojili? Zdá se mi, že by ti to slušelo víc než funkce hlídače. Jak se jmenuješ?“

„Jmenuju se Falòran.“ Alf na něho udiveně a zároveň i potěšeně pohlédl. „Ano, právě to jsem měl v úmyslu. Jak jsi na to přišel?“

Polòtain ukázal na meč, který se mu houpal u boku. „Díky tvé zbrani. Zdá se mi, že ten meč je něco výjimečného, něco až příliš zvláštního pro prostou službu u hlídky.“

„Taky není dlouho mým majetkem. Byl vyroben v kovárně v Xernacûru. Skutečně to není nic, co bych si předtím mohl dovolit.“

„Takže jsi překvapivě přišel k penězům?“ zeptal se Polòtain na pohled zcela nezáludně. „Jako gardista si zřejmě moc nevyděláš.“

„Ano…“ Falòran se zarazil a poposedl si na lavici. „Bylo to… dědictví.“

„Aha, takže smrt ti napomohla k bohatství? Na pomíjivosti je přece jen něco dobrého.“ Polòtain ho obdařil úsměvem, který měl gardistu uklidnit. „Souhlasím s tebou: taková čepel by měla ochutnat mimořádnou krev.“

Bleskurychle sáhl, vytasil meč z pochvy a zarazil ho zaskočenému Falòranovi skrz zbroj až po jílec do ramene.

„Takovou, jako je ta tvoje,“ zasyčel zlomyslně. „Krev zrádce!“

Gardista vykřikl bolestí a chtěl Polòtaina praštit pěstí, jenže Godànor byl na místě a zadržel mu ruku.

Polòtainův úsměv byl ledovější než ostří západních větrů. „Mám na tebe pár otázek. A ty mi na ně odpovíš. Na všechny. To přísahám při všech bezectných!“ Udeřil Falòrana loktem do brady, načež se gardista zhroutil. „Odneseme ho do kovárny.“ Polòtain nechal meč vězet v těle bezvědomého muže. „Je to zrádce, který zabránil, aby se Robonor vyhnul padajícím troskám.“

„Podle toho, jak jsi s ním začal mluvit, jsem si hned myslel, že to má s Robonorem něco společného.“ Godànor hrubě odvlekl Falòrana za rameno z místnosti, vláčel ho přes dvůr a domem pro služebnictvo až do malé kovárny, kterou před nedlouhou dobou opustil. Otroci byli mezitím odstraněni, krev však potřísnila podlahu a v místnosti tvrdošíjně ulpíval pach spáleného masa.

Polòtain kráčel hned za pravnukem. Hněval se na sebe, že se nechal tak strhnout. Godànor spoutal na jeho pokyn zajatce tak, že čepel meče, čnějící mu ze zad, ležela ve výhni.

Pomocí kbelíku vody se Falòran vrátil z říše snů. Rozevřel oči a okamžitě zjistil, v jaké situaci se nachází. „Já… to jsem si mohl myslet,“ vysoukal ze sebe. „Ten úkol se mi… hned od začátku… zdál nějaký divný.“

„Nebyl jsi dost chytrý na to, abys poslechl, co ti napovídá instinkt, jinak bys tu přede mnou neseděl spoutaný,“ opáčil Polòtain a rozdmýchal výheň. Plamínky s prskáním vystřelily do výše, jiskřičky odlétly ke komínu, bylo slyšet praskání a syčení. „Oheň bude tvůj drahocenný meč žhavit pořád víc a víc, bude se do tebe přelévat žár a začne pomalu škvařit tvoje maso, až zdechneš v obrovských bolestech. Nebo mi povyprávíš, kdo ti zaplatil za to, abys mého Robonora poslal na smrt. Pak tě pustím na svobodu.“

„Někdo ti vyprávěl, že já jsem byl tím, kdo mu udělal ránu na noze?“

„Copak to tak nebylo?“

Falòran přikývl a bolestí stáhl obličej. „Bylo. Ale byla to nehoda! Přísahám to při Nesmrtelných.“

„Vyprávěj, co se v uličce stalo. Možná ti budu věřit.“ Polòtain přestal rozdmýchávat měchem oheň, protože čepel se na hrotu již rudě leskla. Žár stoupal ocelí vzhůru a vnikal do alfova těla.

„Byli jsme na obhlídce, pochodovali jsme úzkými uličkami. Robonor byl neklidný, pořád zvedal hlavu a díval se po střechách,“ vyprávěl Falòran. „Zdálo se, že někoho hledá. Potom vydal rozkaz, že se máme vrátit na strážnici, ale ozval se křik a museli jsme se do té úzké uličky vrátit.“

„Do té, ze které Robonor už předtím neměl dobrý pocit?“ dorážel Polòtain.

Gardista přikývl a stiskl zuby, na horním rtu se mu perlil pot. „Vběhli jsme dovnitř, vždycky dva muži napravo a nalevo od něho, štíty jsme měli zvednuté. Potom jsme na opačném konci ulice uviděli tři otroky, kteří se bili před hospodou. Robonor usoudil, že se nám tu nabízí příležitost zasáhnout, a chtěl otroky nechat, ať si ten spor vyřídí mezi sebou. My je pak dáme všechny tři zbičovat a odvést k jejich pánovi.“ Z úst se mu vydral táhlý bolestný výkřik, muž se pokusil předklonit. Žár vycházející z čepele se stával nesnesitelným a stupňoval jeho muka.

„Mluv rychleji, aby tvé utrpení netrvalo příliš dlouho,“ požadoval po něm Polòtain nedočkavě.

„Zůstali jsme stát pár kroků od těch rváčů,“ Falòran už spíše jen sténal, než mluvil. „Okamžitě jsme si všimli, že otroci na sobě nemají označení, komu patří. Jeden z nich padl na zem a zdálo se, že bitka je u konce. Robonor se nadechl k rozkazu, a vtom nad námi zazněl nějaký rachot. Robonor uskočil dozadu, narazil do mě a…“ Vyrazil táhlý křik a ztěžka přitom lapal po dechu.

Godànor si prohlédl místo, z něhož čněla čepel. „Rameno se mu škvaří,“ oznámil Polòtainovi. „Brzy bude po něm a budeme jím muset nakrmit otroky.“ Prohrábl alfovi vlasy. „Chceš skončit v žaludcích barbarů? Takhle sis vysnil, že vstoupíš do konečna?“

„Byla to nehoda!“ zaryčel Falòran a na krku mu naběhly žíly. „Robonor vrazil do mého štítu a pořezal se přitom o hranu. Podlomila se mu kolena a kus fasády ho pohřbil pod sebou. Tím, že do mě vrazil, mě odmrštil dozadu a já jsem díky tomu unikl smrti. Dlužím Robonorovi za svůj život!“ Slzy se mu valily po tvářích. „Prosím, Polòtaine! Přísahám, že mluvím pravdu!“

V Polòtainovi se všechno bouřilo. Nechtěl, ne, nemohl uvěřit, že Sinthoras nenese na smrti synovce žádnou vinu! To nemohl být řetěz nešťastných náhod, co vedlo k Robonorově smrti, ale intriky. Někdo musí být popohnán k odpovědnosti.

Navzdory zajatcovým slovům pevně vycházel z předpokladu, že v celé záležitosti měl prsty Sinthoras. Že se kamenné bloky fasády zřítily do hlubin přičiněním někoho třetího. Důkazy pro toto tvrzení jistě někde najde – do té doby si však chtěl obstarat výpovědi svědků, které se mu pak budou hodit. Nostàroj nesmí uniknout trestu a je zcela nepodstatné, jak to Polòtain bude muset navléct.

Rozechvělou rukou pustil řetěz, kterým se obsluhoval měch, a pravicí uchopil jílec meče. „Ty mu tedy dlužíš život?“

„Ano,“ zaúpěl Falòran vyčerpaně, kapky potu se mu řinuly po obličeji.

„Potom jsi zřejmě ochoten udělat cokoliv, aby vypadal jako hrdina a oběť chtivosti či nafoukanosti někoho jiného.“

„Já…“

Godànor se ujal obsluhy měchu a znovu zaznělo prskání plamenů.

„Ano, ano!“ zařval Falòran vyděšeně. „Udělám to! Pro Robonora!“

Polòtain prudkým škubnutím vytáhl meč z gardistova ramene. Když horní část čepele klouzala masem, bylo slyšet syčení. „Kvůli té ráně si nedělej starosti. Žíly se tím žárem hned zavřely.“ Zastrčil zbraň zpátky do pochvy. „Budeš mým hostem a nic ti nebude chybět. Godànor ti zanedlouho přinese svědeckou výpověď, kterou podepíšeš. Já a moje rodina ti poskytneme veškerou ochranu, kterou budeš potřebovat.“

Falòran ho neposlouchal, jenom padl k zemi a zavřel oči.

Godànor se zadíval na tvář zkřivenou bolestí, která se pomaličku uvolňovala. „Mnoho ran ve svém životě zatím zřejmě neutrpěl, jinak by vydržel víc.“

„Buď rád, že je tomu tak. Jinak bychom ho během výslechu určitě zabili, aniž by nám to pomohlo.“ Polòtain cítil, jak z něj opadává napětí a místo něho se dostavuje úleva. Zatím sice neměl v ruce žádný skutečný důkaz, ale zfalšované výpovědi poslouží stejně dobře jako pravé, aby Sinthorasovi a zrádné Timānris značně uškodily. Nemohl se dočkat chvíle, kdy bude konečně držet v ruce cár papíru popsaný lživým svědectvím, které gardista podpisem promění v pravdu.

Pohlédl na pravnuka. „Mám pro tebe jeden úkol, Godànore.“

„Udělám všechno, co mi nařídíš.“

„Vylezeš na budovu, ze které se zřítily ty neblahé kusy kamení, a důkladně celé místo prozkoumáš. Zakreslíš a zapíšeš si každičký útržek látky, každou, i tu sebemenší stopu. Potom se vyptáš všech, co v tom domě bydlí, co té noci slyšeli. Pověz každému, koho potkáš, že hledáš další důkazy o Sinthorasově vině na Robonorově smrti. Další – to je důležité. A naznač, že máš svědka, který potvrdí, že je do té věci nějak zapletený.“

„Rozumím. Aby obyvatelé roznesli zprávu dál, až do nejodlehlejšího koutu Dsônu. Až do paprsků.“ Godànor Falòrana rozvázal, ten se převalil na břicho a zůstal ležet. „Jsem ti vděčný, že se toho od tebe můžu tolik naučit, pradědečku.“ Ukázal na zhrouceného alfa ležícího na zemi. „Kam s ním?“

„Do traktu pro hosty. Zacházej s ním dobře a nechej ho hlídat. Jakmile podepíše svědeckou výpověď, kterou mu připravím, může odejít.“

„Ale… jestli se Sinthoras doví, že právě on je naším svědkem…“

„…dá ho zabít.“ Polòtain se usmál. „V to doufám. Budeme mít jeho výpověď na pergamenu a můžeme ji potvrdit, a mrtvý gardista, zapletený do údajné nehody, v ní bude vypovídat proti Sinthorasovi.“ Vykročil ke dveřím kovárny. „Samozřejmě se postaráme, aby Falòran uvěřil, že ho mí lidé budou chránit.“

Godànor mlčky přikývl.

Polòtain vyšel z malé kovárny a pohvizdoval si.

Přestože to při východu slunce vypadalo jako prohraná válka, stala se z toho nakonec jedna prohraná a jedna vyhraná bitva. Brzy kapituluje někdo jiný, ne on.

Tark Draan (Skrytá země), Šedé hory, Kamenný průsmyk,
4371. část nekonečna (5199. sluneční cyklus), léto

Přestože si Carmondaj myslel, že na shromáždění, kam byli svoláni velitelé všech jednotek přichází dost pozdě, ve skutečnosti dorazil příliš brzy. Předtím se ani nepřevlékl, a proto se nyní snažil odstranit z oděvu černozelené skvrny. Ale to svinstvo nejenže smrdělo, ale navíc se lepilo jako smůla. Jinak to nejde!

Přesto nebyl na místě sám. V sále již byli oba nostàrojové. Opět měli na sobě nádherné zbroje. Sinthoras seděl na masivní židli a upřeně se díval na Caphalora, potom se mu rozjasnily rysy, vyskočil a plný radosti objal černovlasého alfa kolem ramen.

Carmondaj měl pocit, že je přistihl při něčem osobním a že je jeho přítomnost nevhodná. Odkašlal si, aby na sebe upozornil. „Promiňte mi, že jsem sem jenom tak vtrhnul,“ pronesl hlasitě a stáhl se pomalu do pozadí. „Nechtěl jsem vznešené nostàroje rušit.“

Hlavy obou vojevůdců se k němu obrátily.

„Ne, právě naopak!“ Sinthoras na něj kývl, aby přistoupil blíž. „Pojď sem! Chtěl bych, abys pro ty, co přijdou po nás, a zejména pro Dsôn, něco zapsal, můj milý Carmondaji. A jako vždy jsou má slova prosbou, nikoliv rozkazem.“ Nezvyklé vzkypění citů se nedalo ani přehlédnout, ani přeslechnout.

Něco mu muselo udělat ohromnou radost. Carmondaj popošel blíž a přitáhl si sešit ze zad na prsa. Černozelené skvrny na deskách k sobě rázem přitáhly pozornost.

„Krev óarců,“ konstatoval Caphalor suše. „Budu hádat: došel ti inkoust a právě v tom okamžiku ti ta pakáž zkřížila cestu, takže jsi jim pustil žílou.“

Sinthoras se přítelově poznámce vesele zasmál. „Jakou historku nám o tom povyprávíš, Carmondaji?“

„Je mi to trošku nepříjemné. Zabloudil jsem, a když jsem se ptal jedné tlupy óarců na cestu, přestal se rozhovor odvíjet v přátelském duchu, takže jsem byl nucen bránit se. Vůbec jsem za to nemohl, i kdyby vám chtěli navyprávět všechno možné.“ Poklepal na sešit. „Musel jsem ho a jeho nedocenitelný obsah chránit.“

„Za každou cenu,“ Sinthoras, jehož podrobnosti podle všeho nijak nezajímaly, přikývl na souhlas. „Tvoje podklady budou ještě nenahraditelnější, když do nich zaznamenáš, že moje milovaná Timānris nadále dlí v nekonečnu.“ Obličej se mu ještě více rozzářil.

Carmondaj, jenž byl součástí umělecké společnosti v Dsôn Faïmonu, samozřejmě věděl, že Timānris je dcerou Timānsora, jednoho z největších umělců v říši. Nejspíš mu však uniklo, že alfka byla úzce spjata s nostàrojem. „Nevedlo se jí dobře?“ zeptal se opatrně.

„I tak se to dá opsat,“ prohlásil Caphalor s naprostou vážností. „Dostala se k nám falešná zpráva o její smrti a z mého přítele se po takové ztrátě stal úplně jiný alf. Tím větší mám radost, že jsem mu směl toto utrpení sejmout z duše.“

Carmondaj si tento zdařilý obrat ihned zapsal a přitom si připomněl, jak skončila Caphalorova družka: povídalo se, že ji zákeřně zavraždila nějaká obboona, která ke Caphalorovi šílela láskou. Nadále mu duši hluboce rozdírala bolest, v očích černovlasého alfa to pořád ještě bylo zřetelně vidět. „To je tedy šťastný den,“ souhlasil Carmondaj.

„Máš družku, která na tebe čeká? Nebo jsi ji přivedl s sebou?“ Sinthoras na něho pohlédl a nedočkavě čekal na odpověď.

„Nebo druha?“ dodal Caphalor. „Možná byste pak oba měli chuť vstoupit do roty Zlatých ocelí.“ Lišácky se ušklíbl. „Ne, myslím, že to by nebylo nic pro tebe. Říká se, že doby, kdy jsi se oháněl mečem, jsou dávno pryč.“ Upřel pohled na skvrny po zaschlé krvi óarců, jako by tím chtěl říct: já tomu nevěřím.

„Nemám tam ani alfku, ani žádného alfa,“ odpověděl Carmondaj. „Než jsem odjel do Tark Draanu, zpřetrhal jsem všechny svazky. Nechtěl jsem nikoho nutit, aby dlouho čekal na můj návrat. Při vší nesmrtelnosti jsem se poučil, že pouhopouhé dva momenty nekonečna mohou trvat hrozně dlouho, hotovou věčnost.“ Velice přesně postřehl jméno zmíněné jednotky. „Promiň mi, nostàroji, ale ta rota opravdu pochoduje s námi?“

Caphalor přikývl. „Nesmrtelní nám ji dali. Velení nad ní jsme svěřili Virssagònovi, protože ten má velet spojeneckým barbarským kmenům. Zlaté oceli mu poslouží jako bič, kterým může zapráskat proti všem, kteří neuposlechnou jeho rozkazy.“

Carmondaj si to hned zapsal, zpráva na něho udělala značný dojem.

Podle toho, co věděl, se rota Zlatých ocelí skládala ze sto padesáti zamilovaných párů stejného pohlaví, převážně alfů, ale byla mezi nimi i hrstka alfek. Rota tvořila jádro tělesné stráže Nesmrtelných. Výhodou zamilovaných párů bylo, že v boji dávaly na sebe navzájem větší pozor, než měli ve zvyku obyčejní válečníci. Navíc platily za nejtvrdší, nejneúprosnější bojovníky, kteří bývali zpravidla povoláváni na frontu na místech, kde se čekal nejtvrdší odpor.

Bezpodmínečně se na ně musím zajít podívat. Prý je na ně překrásný pohled, vynikají ve všem, počínaje vzrůstem a konče zbrojemi. Carmondaj se každým dnem znovu a znovu utvrzoval v přesvědčení, že jeho rozhodnutí připojit se k tažení do Tark Draanu bylo správné. Někteří z přátel mu s ohledem na nebezpečnost takového plánu říkali, že je šílenec, nerozpoznali však možnosti, které se mu zde naskýtají. Nikdo z těch, co mu jeho záměr rozmlouvali, nikdy neviděl rotu Zlatých ocelí, nemálo z nich je považovalo za pouhou legendu. On bude moci přinést důkaz, že existují.

„Nejraději bych se hned rozjel do Dsônu, abych ji zase viděl.“ Sinthoras se zhluboka nadechl, spalovala a mučila ho vášnivá touha. „Potřebuji ji!“ Téměř prosebně pohlédl na Caphalora. „Musím se s ní setkat! Myslíš, že tomu dokážeš velet sám, než se vrátím? Nikdo nemusí vědět, že jednotky na několik momentů nekonečna opustím! Prosím, pojedu potají! Stejně bude dost dlouho trvat, než nám zvědové dodají z Tark Draanu přesné zprávy. Tak dlouho přece budeme muset…“

„Jeď!“ přerušil ho Caphalor. „Jeď a podívej se po své Timānris. Pevně ji sevři, postarej se, aby měla v Dsônu bezpečnou ochranu, aby tě nepotkalo to, co se stalo mně.“ Položil mu ruku na předloktí. „Alespoň jsi získal představu, jaké pocity námi zmítají, když ztratíme milovanou osobu. Postarej se, aby se to nikdy nestalo skutečností.“

Carmondaj oba vojevůdce pozorně sledoval. Jsou si velice blízcí. Opravdoví přátelé, přestože se na pohled tak liší. Sinthoras rád stojí v centru dění a potřebuje, aby mu druzí věnovali pozornost. Caphalor je klidnější, chmurnější, uzavřenější alf, jehož smrt připravila o radost ze života.

„Děkuji. Mám vůči tobě obrovský dluh. Zůstanu tady, dokud neskončí shromáždění velitelů, potom odjedu. V naprosté tichosti a nepoznán.“ Sinthoras vyběhl ven.

Zdálo se, že Caphalor uhádl Carmondajovy myšlenky. „Ty si nebudeš zapisovat, že Sinthoras odjel. Alespoň ne teď. Někdy v budoucnu, až bude Tark Draan v naší moci, to můžeš rozšířit. U jednotek by nebudilo dobrý dojem, kdyby se jeden nostàroj uprostřed tažení potají vytratil od vojska jenom proto, aby vyrazil za svou milou.“

„Nemá pravdu, když říká, že zvědové nejprve musí splnit úkoly…“

„Tentokrát jsem tě neprosil, to byl rozkaz, Carmondaji,“ skočil mu Caphalor chladně do řeči. „Jestli chceš, běž si prohlédnout Zlaté ocele, nebo zůstaň tady a sleduj poradu, jak budeme proti Tark Draanu dále postupovat. Ale ať ani v jedné jediné větě není psáno, že si Sinthoras udělal výlet do Dsônu. Považuj toto tajemství, na němž se můžeš podílet, za první důkaz důvěry, kterou k tobě máme.“

Zase mi dáváš rozkazy, jako kdybych byl bezvýznamný pisálek. Carmondaj se uklonil. Co bys asi tak udělal, kdybych to tajemství přesto roznesl? „Jak poroučíš, nostàroji.“ S hlasitým bouchnutím sklapl sešit a uschoval tužku. I ty poznáš, že tak snadno, jak ti byla moc svěřena, ti kdykoliv může být i odebrána. Jsi pouhým nástrojem našich vládců, stejně jako jsem jím byl i já. „Protože mám ještě čas, půjdu se převléct.“ Otočil se a chtěl vyjít z haly.

„Jestli budeš mít některý z příštích večerů čas, budu ti vyprávět o Enoïle,“ zazněl mu za zády nyní již mnohem mírnější Caphalorův hlas. „Ona si víc než každá jiná zaslouží, aby se o ní naši potomci dozvěděli. Bez ní bych se nestal nostàrojem. Je to jenom její zásluha, a ať to ví celá říše.“

„Velice rád.“ Carmondaj hbitě vyšel ze sálu a vyhledal svůj příbytek, aby ze sebe shodil páchnoucí oděv.

Jedna věc byla jistá: toto tažení má všechno, co jeho budoucí epos potřebuje, aby s ním dosáhl obrovského úspěchu.

III.

Rota Zlatých ocelí – považoval jsem ji za legendu.

Viděl jsem ji však na vlastní oči a byla hrdá, krásná a velkolepá. Na tyhle válečníky nikdy nezapomenu, ve skvělých zbrojích a s nepomíjivou láskou v očích.

Sto padesát párů, muž s mužem, žena s ženou. Úžasní a smrtelní.

S požehnáním Nesmrtelných, navzájem spojeni nejvroucnější náklonností a nejušlechtilejšími city, vzdorovali konečnu ve snaze společně žít v nekonečnu.

A jejich síla v boji byla nepopsatelná!

Tam, kde meč vede ryzí síla a čirý rozum, má láska tisícinásobnou převahu.

Neboť láska zabíjí proto, aby lásku chránila.

Žádný mocnější stimul neexistuje.

Z eposu „Hrdinové Tark Draanu“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

Tark Draan (Země za horami), na jihovýchod od Šedých hor,
4371. část nekonečna (7199. sluneční cyklus), pozdní léto

Morana zvedla hlavu a pohlédla k severovýchodu, kde se táhla rozlehlá rovina, třpytící se v záři zapadajícího slunce sytě žlutou barvou, jako by na ní rostlo zlato. Našla jsem ji!

Necítila se dobře, zčásti proto, že na sobě neměla zbroj, na kterou byla zvyklá, zčásti i proto, že se musela vzdát upíra noci. A nenáviděla svůj převlek, který ji okolnosti donutily používat. Vystupovala jako elfka, a především v noci byla v této roli dokonale přesvědčivá, protože v té době se jí oči nezbarvily černě, což byl jediný vnější rozdíl mezi oběma rasami. Denní hvězda brzy zapadne a pak bude moci vjet do dalšího města barbarů, aby prozkoumala situaci, aniž by jí hrozilo nebezpečí.

Řeč jí nečinila téměř žádné potíže, místní dialekt se blížil jazyku Herumitů z Ishím Voróo. Svou vlastní špatnou výslovnost mohla snadno vysvětlit tím, že je elfka a většinou s barbary nehovoří.

Cestou se neustále rozhlížela po říších elfů nebo nějakých náznacích, jež by jí prozradily, jak se tam dostat. Pocestní, které během putování potkala, jí vyprávěli, v jaké úctě mají lid světla. Maškaráda za elfku přinesla Moraně několik dárků, které končívaly v blátě hned za nejbližším ohybem cesty.

Pochopila, jak vysoké postavení a jakou důstojnost požívají v Tark Draanu elfové. Nikdo k nim nechová nedůvěru – tím to bude pro nás zpočátku snazší.

Morana obrátila pohled doprava, k velkému městu barbarů, rozkládajícímu se na kraji úrodné nížiny. Místo, kde si v noci odpočinu a kde vyrazím na lov.

V plném trysku hnala koně k městu, a přesto měla dojem, že kůň je třikrát pomalejší než kdejaký starý, zemdlený upír noci.

Slunce mezitím zapadlo a podle krátkého škubnutí v očích poznala, že bělmo ztratilo černou barvu. Nyní vypadala jako skutečná elfka, všechny tím zmate.

U brány nestáli žádní strážní, pouze na ochozu nad širokou vstupní bránou čekali dva znudění barbarští vojáci. Bavili se mezi sebou, jeden z nich se s chutí pustil do jablka. Neplýtvali pohledy na to, co se děje pod nimi.

Alfka tedy vjela za hradby města, které pro ni dosud zůstávalo bezejmenné. Vsadím se, že byste pustili dovnitř i celou armádu.

Morana se na ulicích a v uličkách vyhýbala lidem, kteří se při pohledu na ni zastavovali a s obdivem si ji prohlíželi, jako kdyby byla nějaká božská bytost. Její maskování je až příliš dokonalé. Měla bych být trošku přátelštější. Zamávala lidem, kteří pak na ni něco rozradostněně volali. K alfčině úlevě se ji nesnažili doprovázet. To už by bylo příliš.

Zastavila koně před jedním útulně vypadajícím hostincem. Na vývěsním štítu měl namalovaný rudý pohár a pyšnil se vysokou věží. Výborně! Sesedla a zavedla koně do přilehlých stájí, kde nějaký malý chlapec v prostých šatech právě nakládal na vozík hnůj. „Je tu ještě místo?“ zeptala se.

Hoch se na ni podíval, polekal se a uklonil se tak hluboko, že se špičkou nosu skoro dotkl jejích bot. „Pro vás máme místo vždycky,“ vyhrkl vzrušeně. Pustil vidle a uchopil koně za uzdu. „Tati! Tati!“ zakřičel na celý dvůr. „Honem pojď sem! Jedna elfka by u nás chtěla přespat! Opravdová elfka!“

Morana netoužila po dalším rozruchu. „Maličký, není nutné, abys…“

Trvalo necelých pět úderů srdce, než se rozrazily boční dveře a v nich se objevil barbar se zástěrou potřísněnou skvrnami od piva. „Seš při smyslech? Proč…“ Uviděl Moranu a přestal láteřit, přiběhl k ní a uklonil se. „Bytosti světla, dobra a radosti, vědomostí a blaha,“ hrnulo se mu z úst, takže Moraně činilo potíže sledovat jeho slova; mnohé pojmy jí navíc nic neříkaly. Jak tak huhňal, rozuměla mu jenom „nejlepší pokoj“ a „nejlepší hostinec v celý Kamenici“.

Když konečně zmlkl, usoudila, že je na ní, aby mu odpověděla. „Děkuji ti. Chtěla bych pokoj, který leží nejvýše ve věži. Ten výhled se mi bude líbit,“ požádala přátelským, ale rozhodným tónem. Jak by mi taky mohl odmítnout splnit přání?

„Zajisté, zajisté. Okamžitě ho nechám připravit.“ Barbar udělal krok stranou. „Zatím si udělejte pohodlí ve výčepu, bytosti světla…“

„Elfka úplně stačí,“ přerušila ho, protože neměla nejmenší chuť poslouchat nekonečné chvalozpěvy a začínala pociťovat nevoli. „A prosím, s jídlem si nedělejte žádné starosti. Chléb a máslo mi úplně stačí.“ Stáhla z koně sedlové brašny, vykročila jako první a hostinský ji následoval. Kroužil kolem ní jako tlustý čmelák kolem květu, v jednom kuse se ukláněl a otevřel jí dveře.

Morana vešla do výčepu, který přetékal barbarkami a barbary. Všichni bez výjimky se na ni zadívali, hovory byly stále tišší a tišší, až zcela umlkly. Několik přítomných dále popíjelo pivo, jiní si pomalu vkládali do úst jídlo, zaznělo dvojí hlasité říhnutí. Morana se musela značně přemáhat, aby odporem nezkroutila obličej nebo nevytrhla od pasu meč a nezačala mezi nimi řádit, aby to jejich mlaskání a žvýkání konečně skončilo. Jak jenom někdo může takhle žít?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Spalující nenávist.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.