Rob Thurman v nakladatelství

FANTOM Print

V temnotě

Měsíční svit

Běsnění

Přání smrti

Mršina

Blackout

Doubletake *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

Blackout

Rob
Thurman

FANTOM Print

2011

Copyright © 2011 Robyn Thurman

Translation © Anna Janovská

Cover © Chris McGrath

ISBN 978-80-7398-153-2

ISBN 978-80-7398-493-9 (ePub)

ISBN 978-80-7398-494-6 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Pro Dakotu, mého vlastního vlkodlačího superhrdinu.

Tam, kde slunce vždycky svítí, tráva je vždycky zelená
a zajíci jsou vždycky pomalí…

Tam na mě počkej.

Poděkování

Ze srdce děkuji své mamince za to, že mi od té doby, co odešla do důchodu, dělá dobrovolnou a neplacenou asistentku. Děkuji J. F. Lewisovi za zapůjčení Tesáka, masožravého mustanga se stahovací střechou. Kde ho můžu koupit? Děkuji Kayshe a Jessemu za veškerou pomoc s počítači, kterou poskytli technologicky neobratné autorce. Zasloužili jste si, abych se o vás zmínila v této knize, jak jste požadovali, ačkoli to není často, kdy mě někdo žádá, aby ho Kal zabil. Jako vždy děkuji svému člověku v FBI, Jeffu Thurmanovi (příbuzní bohužel nejsme). Vřelé díky mé nejlepší kamarádce Shannon za to, že mě udržuje v příčetném stavu, nakrmenou a na setkáních mě vodí na ta správná místa. Lindě a Richardovi děkuji za neocenitelné lékařské rady i vzácné přátelství. Dále opět děkuji Michaelovi, Saře a Ariel (prostě za to, že jsou skvělí), všem svým fanouškům (kteří se snaží, seč můžou, abych měla co jíst), redaktorce Anne Sowardsové, agentce Lucienne Driverové a neomylné, neuvěřitelně výkonné a tvrdě pracující Kat Sherbové. Bez ní bych byla ztracená – ztracená a zatraceně naštvaná.

„V tichých a nevyslovitelných vzpomínkách.“

– George Eliot (1859)

„Pravda je nepochybně krásná, ale lži také.“

– Ralph Waldo Emerson (1835)

A nakonec:

„Dvě cesty se v lese rozdělily a já… se vydal po té méně prošlapané…“

– Robert Frost (1916)

„…a bylo to zatraceně k podělání.“

– Kaliban Leandros (současnost)

1

Jsem zabiják. Když jsem se probudil, tohle jsem si uvědomil dřív než cokoli jiného.

Mezi spánkem a probuzením nastal okamžik, v němž jsem se jakoby líně pohupoval. Temnota mi sloužila jako houpací síť a pohybovala mnou sem a tam. Na jedné straně čekala ještě hlubší temnota a delší spánek. Ale bylo tam víc než jen temnota. Za černou tmou rostly stromy, stovky a tisíce stromů.

Byl tam oceán modrý jako pastelka zrovna vytažená z nové krabičky. Na vlnách plula loď s plachtami bílými jako křídla racka a vlajkou černou jako jeho oči.

Byly tam nelítostné tmavooké princezny pojmenované po liliích.

Vodopády, jež padaly navěky.

Létání.

Domy v korunách stromů.

Bylo to místo, kde vás nikdo nenajde. Bezpečné místo. Všechno to bylo nádherné a úžasné a já chtěl zabořit prsty do toho jediného místa a držet se jej jako o život. Toho bezpečného místa.

Útočiště.

Jenže to všechno zmizelo, jakmile jsem se zhoupl na druhou stranu. Zaslechl jsem sykavý šepot a nepříjemné klapání, hmyzovité, hrozivé a chladné, které se mi zažíralo až do morku kostí i do všech ostatních částí těla. Kdybych měl na výběr, raději bych spal v bezpečí stromů. A kdo ne? Jenže téhle teplé a uklidňující možnosti se mi nedostalo. Místo toho mi do obličeje šplouchla ledová voda. To způsobilo, že jsem se prudce zhoupl špatným směrem a už jsem tam zůstal. Otevřel jsem oči, několikrát zamrkal a olízl si ze rtů slanou vodu. Pořád ještě byla tma, ale ne taková, jako když jsem měl zavřené oči. Na obloze zářilo pár hvězd a jasný měsíc v úplňku. Bílé světlo se třpytilo na vlnách, jež mi omývaly nohy a stoupaly mi až k hrudi. Celé to vypadalo jako roztříštěný led. Bylo to dost studené na to, aby to tak bylo. Ve vzduchu byly cítit mořské řasy a mrtvé ryby. Mořské řasy jsem měl omotané i kolem ruky, kterou jsem právě zvedl… a v níž jsem držel pistoli – velkou pistoli.

Kněz, rabín a zabiják vešli do baru…

Zabiják se probudil na pláži. A ten zabiják jsem já. Jak to vím? Nebylo to tak těžké. Pomalu jsem se zvedl na lokty. Ruka odmítala pustit pistoli. Rozhlédl jsem se kolem sebe a uviděl spoustu vody a těla rozházená po písku – těla, v nichž zely díry po kulkách. Pistole, již jsem držel v ruce, byla lehčí, než by měla být. To znamenalo prázdný zásobník. Na něco takového není potřeba být Einstein. Dost mi pomohl i fakt, že těla nebylo to první, co mě zajímalo – mnohem víc mě trápilo, kde se vymočit a najíst, a to přesně v tomto pořadí. Zabijáci mají jiné priority.

Vymočit jsem se mohl přímo tam, kde jsem byl. Nejsem žádná zatracená princeznička. Byla tam jen noc, oceán a já. Rychle si ulevit, a hotovo. Ale jídlo? Kde seženu něco k jídlu? Kde je tady nejbližší restaurace nebo fast food? Kde to vůbec jsem? Protože tohle není v pořádku. Tohle není domov. Přitáhl jsem nohy po mokrém písku k sobě, pokrčil kolena, vrávoravě se postavil a rozhlédl se kolem. Možná jsem se ztratil. Cítil jsem se ztraceně, ale stačí se jen pořádně rozhlédnout, rozpoznat nějaké orientační body a bude to fajn. Jenže z toho nic nebylo. Nepoznal jsem vůbec nic. Neměl jsem představu, kde jsem, a rozhodně mi nebylo fajn.

Měl jsem k „fajn“ stejně daleko jako těla rozesetá po písku.

A pak si zabiják něco uvědomil: vím, co jsem, ale vůbec sakra netuším, kdo jsem.

Pomyslně jsem k sobě natáhl ruku, ale nebyl jsem tam. Vstoupil jsem do vlastní hlavy a spadl do prázdna. Nebylo tam nic, co by mě podrželo. Žádný domov a žádné já. Nic, čeho bych se mohl chytit nebo na co bych se mohl postavit – žádné vzpomínky, jen jedna veliká zející díra plná klišé. Já že jsem klišé? To mě trápilo víc než to, co se týkalo zabijáka. Ovšem tahle moje část se chytila iniciativy a okamžitě využila volnou ruku k tomu, aby odtáhla mrtvá těla dál do vody, kde je odnese proud – pryč z dohledu, pryč z mysli. Zabiják ve mně nepotřeboval žádný směr. Věděl, že nejsem nějaký Pepa Obyčejný, zákonů poslušný občan. Věděl, že mě nesmí chytit s těly – a rozhodně ne s těmihle těly.

Nebyla to lidská těla.

Na světě existují stvůry, což nepřekvapilo ani zabijáka, ani klišé ve mně. Obě ty části moc dobře věděly, proč u sebe mám zbraň. Monstra nejsou ani trochu roztomilá.

Podíval jsem se na to, které jsem právě táhl vlnami. Vypadalo jako opice křížená s pavoukem – tak by asi nechtěl vypadat nikdo. Vážilo nejmíň tunu, bylo chlupaté a na ploché hlavě mělo několik očí. Ze spodní části těla čněl chumel nohou – bylo jich nejmíň šest nebo osm. Ústa vypadala jako opičí, ale úplně bez zubů.

Místo nich tam byly jen dvě sady kusadel, nahoře a dole. Kapalo z nich něco hustšího než voda. Při tom pohledu mi začala za krkem pulzovat bolest a pokaždé, když jsem mrkl, objevily se mi před očima červené jehličky. Pustil jsem Chlupáče do vody, která mi sahala po pas, a přejel si rukou po zátylku. Nahmatal jsem dvě stopy po kousnutí, asi osm centimetrů od sebe. Pak jsem zvedl ruku a podíval se na ni v měsíčním světle. Na dlani jsem uviděl krev – ale nebylo jí moc – a nějakou bezbarvou viskózní tekutinu. Vypadá to, že mě starý dobrý mrtvý Chlupáč zasáhl dřív, než jsem zasáhl já jeho.

Jed ale nemohl být příliš silný. Byl jsem naživu a kromě bolavého krku a pekelné bolesti hlavy mi nic nebylo. Dokázal jsem si to tím, že jsem si otřel ruku do kalhot a vrátil se pro Chlupáčovy přátele. Vousáč, Vlasáč a Vokáč – bral jsem stvůry stejně samozřejmě jako měsíc na obloze. Jsou prostě součástí světa. Zapomněl jsem sám na sebe, ale na svět ne. Zdálo se, že ten pořád znám, a tak jsem dělal to, co vás na tomhle světě udrží naživu. Odvlekl jsem všechna těla do mrazivé vody – kristepane, nemohlo být víc než deset stupňů – a nechal je jejich osudu. Nashle, loučím se, auf Wiedersehen…

Sbohem.

Nezamával jsem jim.

Když to bylo uděláno, prodral jsem se zpátky na pláž. Stál jsem tam, třásl se zimou a díval se, jak poslední tělo mizí za vzdálenými vlnami, na nichž se třpytilo měsíční světlo. Byly to hezké vlny. Malebné… pro ty stvůry až moc. Když zmizely, pomalu jsem se otočil a na každém kroku podezřívavě pozoroval pláž kolem sebe i duny za sebou. Jakmile jsem viděl, že se kolem mě nic nehýbe, zastrčil jsem pistoli do pouzdra… do podpažního pouzdra, které moje ruka bezpečně našla. Na kůži jsem ucítil další kov. Otevřel jsem bundu a uviděl vevnitř zastrčené tři nože napravo a tři nalevo, takže dohromady šest. Na kotníku jsem ucítil škrábání a tíhu, ale neobtěžoval jsem se podívat, jaké další zařízení na rozsévání smrti tam mám.

Kněz, rabín a zabiják vejdou do baru… Ne. Čtyři stvůry a zabiják vejdou do baru… Ne, to taky nezní správně.

Zabiják se probudí na pláži… a stvůry už se nikdy neprobudí.

Na sobě jsem měl promočenou a sešlou koženou bundu. V pravé kapse bylo něco těžšího než v levé. Strčil jsem do ní ruku a nahmatal cosi přibližně oválného tvaru. Doufal jsem, že mi tam během spánku v přílivu vlezla nějaká tvrdohlavá škeble. Jenže tahle naděje se zakuckala a padla k zemi mrtvá stejně jako chlupaté stvůry. Otevřel jsem prsty a v měsíčním světle uviděl, že mi na dlani leží ruční granát. Na jedné straně měl namalovaný veselý žlutý smajlík. Nepravidelné žluté kolečko se na mě afektovaně usmívalo.

Hezký den!

Vzhlédl jsem k obloze, podíval se na zářící měsíc a pronesl svá první slova – tedy první, na která si pamatuju.

První dětská slůvka v úplně novém životě.

„Co to je, do hajzlu?“

* * *

Zabiják vešel do motelu. No dobře, už to začíná být dost ohrané. Já vešel do motelu. Byl jsem pořád ještě mokrý, ale aspoň už mi na každém kroku nečvachtalo v botách. Z pláže mi to trvalo dvacet minut. Cestou jsem míjel domy, ale nebyly to prázdninové domy, které by byly na zimu opuštěné. Žili v nich lidi, což znamenalo, že jsem se nemohl do nějakého vloupat, jak mi napovídal instinkt, a squatovat v něm dost dlouho na to, abych uschl a – sakra, ještě jednou – abych uschl. Nebyl jsem připravený plánovat něco dalšího. Bylo třeba udělat ještě jiné věci. Důležité věci, které mě kousaly malinkými ostrými zuby, abych je udělal, jenže mi nebyly ochotné sdělit, co přesně jsou zač. Udělej. Jdi. Utíkej. Schovej se. Řekni. Jenže já nevěděl co udělat, kam jít nebo běžet a komu co říct.

Bylo to, jako když vás svědí celé tělo a vy se nemůžete podrbat. Slovo „protivné“ ani v nejmenším nevystihovalo situaci. Zato vystihovalo recepčního v motelu. Na něj to tedy zatraceně sedělo. Široký nos, velké uši, dost akné na to, aby bylo jasné, že puberta ho bude trápit až do devadesáti, a kudrnaté dlouhé vlasy, které asi chtěl mít dlouhé, ale místo toho vypadaly jako afro. Prohlížel si pornočasopis, ruku měl přitom u pusy a prst zaražený v nose. Tam byste u porna ruku mít rozhodně neměli, ale co. Jak si to udělá, to mě ani v nejmenším nezajímalo.

„Pokoj,“ řekl jsem a připlácl na recepční pult čtyři desetidolarovky. Bankovky, čerstvě vytažené z mokré peněženky, která byla stejně čerstvě vytažená z mokré kapsy, okamžitě pustily vodu.

Prst sestoupil z úkrytu a lenivě dloubl do bankovek. „Jsou mokré.“

Pravda. To nemusel ani říkat. „Pokoj,“ opakoval jsem. „Hned.“

Podíval se na dveře. „Neslyšel jsem vás přicházet. Jak to, že jsem vás neslyšel přicházet? Máme zvonek.“

Oprava – měli zvonek. Zvonky dělají hluk a hluk není dobrý. To vám řekne jakákoli kočka plížící se ve stínech. Nejspíš by vám řekla i to, že mluvit na pitomce šťourajícího se v nose nemá nejmenší cenu. Natáhl jsem se přes něj a sebral z háčku na stěně klíč. Šťastné číslo třináct. Otočil jsem se a zamířil zpátky ke dveřím.

„Doklad,“ zavolal za mnou recepční. „Hele, chlape, potřebuju nějakej doklad.“

Dal jsem mu dalších deset babek. To mu jako doklad stačilo. Na krém na akné to bude rozhodně dost, tím pádem na doklad zapomněl. Ale já na něj myslel hodně usilovně, když jsem otevíral zprohýbané dřevěné dveře do pokoje třináct a pod nohama mi skřípaly kousky barvy, jež se z dveří odlepily a popadaly na asfalt malého parkoviště. Vkročil jsem do svého nového domova. Sakra, v tu chvíli to byl jediný domov, o kterém jsem věděl, alespoň pokud šlo o mé mozkové buňky. Zatáhl jsem závěsy, rozsvítil lampičku na nočním stolku a otevřel peněženku. Recepční sice doklad nakonec nepotřeboval, ale mně by se teď zatraceně hodil. Tak se podíváme, co tu máme.

Ne, ne my. Není žádné my… sám jsem se musel podívat, co mám. Protože jsem tam byl jen já, a nikdo jiný. A nevěděl jsem, jestli to vůbec někdy bylo jinak. Recepční mě zřejmě nepovažoval za příliš společenského, a já se necítil ani společensky, ani přátelsky, ani plný lásky k zatracenému bližnímu. Měl jsem takový pocit, že to není jen mou současnou situací. Když zapomenete, kdo jste, jste pořád tentýž člověk? To nevím, ale dalo by se myslím říct, že většinou nebývám obklopený partou veselých kamarádů.

Tedy kromě těch ohavných stvůr z pláže.

Takže… je na čase podívat se, kolem koho přesně se to nepohybuje neexistující banda kamarádů.

Vytáhl jsem z odřené černé peněženky řidičák a prohlédl si jej. New York, Aviles Street 355. Je mi… sakra, nevím, kdy jsem se narodil, ale fotka, kterou jsem porovnal s odrazem v prasklém zrcadle na stole na druhé straně místnosti, seděla. Pravděpodobně něco přes dvacet. Černé vlasy, šedé oči, tvrdý a nepřístupný výraz – jako vystřižený z policejní fotografie, jen kdyby nebylo lehoučkého zakřivení jeho… mých úst. Takový ten náznak úsměvu, jenž říká: mám těžkou botu a právě hledám zadek, který bych s ní nakopal. Tak jo, společenský zjevně nejsem. Zaměřil jsem se na to nejdůležitější – mé jméno, jasně a tučným písmem vytištěné vedle fotografie. Moje identita. Já.

„Kalvin F. Krueger,“ přečetl jsem nahlas. „To mě poser.“

Kalvin? Zabiják monster, zatracená chodící zbrojnice s chováním tak nepříjemným, že to zachytila i úřední fotografie… a jmenuju se Kalvin?

Možná že prostřední iniciála značí něco mnohem snesitelnějšího. F. Frank, Fred nebo podělanej Ferdinand. Do hajzlu. Položil jsem řidičák stranou a vrátil se zpátky k prohledávání peněženky. Nebylo tam nic. Jo, balíček úplně mokrých bankovek, ale žádná kreditka, platební karta ani kartička z videopůjčovny. Nic. Jen jediný doklad požadovaný zákonem, a to bylo všechno. To smrdělo stejně divně jako já. Musím ze sebe tohle oblečení rychle svléknout a vyprat ho ve vaně, jinak z něj pach pobřeží už nikdy nedostanu. A právě teď to je jediné oblečení, které mám.

Rozprostřel jsem bankovky na noční stolek, aby uschly, a pokusil se vyždímat peněženku. Byla opotřebovaná a popraskaná, a vůbec to vypadalo, že mele z posledního. Já ji dorazil. Roztrhla se podél lemu a ven vypadly další dva doklady. Sebral jsem je z ošoupaného koberce a uviděl stejnou fotku, stejnou adresu a dvě různá jména. Kalvert M. Myers a Kalhoun J. Voorhees. To, že mám falešná jména, mě nijak netrápilo – zabíjím stvůry, tak co je proti tomu falešné jméno? Ale samotná jména mě dost znepokojila. Jak moc sám sebe nenávidím?

Kalvin F. Krueger, Kalvert M. Myers a Kalhoun J. Voorhees. No vážně, Kalhoun?

A pak mi to došlo. F. Krueger, M. Myers a J. Voorhees. Freddy Krueger, Michael Myers a Jason Voorhees. Tři nestvůrní filmoví zabijáci a já, zabiják nestvůr, si jejich jména vystavím na falešné doklady. No nemám pekelný smysl pro humor? Vzpomněl jsem si na granát, který jsem hodil do moře, a na veselý žlutý smajlík na potenciálně smrtící zbrani. Dost černý humor, poopravil jsem sám sebe, ale je to lepší než nic, no ne?

Puch vznášející se kolem mě i mého oblečení se zhoršoval. Příšerně to páchlo. Dobrý smysl pro humor a dobrý čich, ale ani jedno z toho mi teď nijak nepomáhalo. Nechal jsem doklady a peníze na stolku a odešel jsem do koupelny. Zul jsem si černé kožené boty, ošoupané a odřené stejně jako peněženka. Hojně využívané. Byly dobře prošlápnuté a byly by i pohodlné, kdyby nebyly úplně promočené a plné písku. Nevěděl jsem, v jakém svinstvu jsem je prošlapal. Hodil jsem je do vany, která asi kdysi byla bílá, ale teď měla starou, matně zažloutlou barvu. Taky ji hojně používali. Cítil jsem se podobně – hodně použitě a dost vlhce. Hodil jsem do ní i džíny, tričko, spodní prádlo, a dokonce i koženou bundu, z níž jsem vytáhl všechny nože.

V hlavě se mi začala tvořit malá bublinka paniky. Nemohl jsem si vzpomenout. Nemohl jsem si vzpomenout ani na jednu jedinou zatracenou věc, která by se týkala přímo mě. Nepamatoval jsem si, jak jsem si do bundy ukládal všechny ty zbraně, i když jsem přesně věděl, k čemu jsou. Nože, pistole a stvůry; tím vším jsem si byl jistý, ale pokud šlo o mě, nebyl jsem si jistý vůbec ničím.

Do hajzlu. Do hajzlu. Dobře, zjevně vím, jak zůstat naživu; ty stvůry na pláži se samy nezabily. Lidi, kteří vědí, jak zůstat naživu, taky vědí, že nemají panikařit, a já rozhodně panikařit nebudu. Přísahám bohu, že ne. Nějak to překousnu a půjdu dál. Přežiju. Ať s pamětí, nebo ne. Zdá se, že v tom jsem dobrý. Kalvin – ten, který přežil. Dávejte si pozor. Jsem dost naživu na to, abych si mohl utahovat ze svých falešných jmen, a hodlám v tomto stavu zůstat.

Pustil jsem sprchu, počkal, až bude voda aspoň vlažná, a stoupl si do vany na oblečení. Na vaně ležely dvě malé lahvičky šampónu a stejně malé mýdlo. Všechno jsem to použil a nechal jsem ze sebe mydliny stékat na bavlnu a kůži pod nohama.

Při mytí jsem o sobě ledacos zjistil. Zabíjím stvůry, a ony se mě se stejným nadšením snaží zabít taky. A nejen ony. Na jedné straně hrudi mám jizvu od kulky, na břiše pravděpodobně od bodné rány a na druhé straně hrudi jsem našel díru velikosti pěsti. Vypadalo to, že mě něco kouslo a udělalo to s velkou vervou. Člověk a stvůra; zdá se, že mě oba nenávidí, anebo já je – nejspíš je to vzájemné. Je to jen další věc, kterou nevím. Pokračoval jsem k něčemu, co znám. Kromě jizev mám docela bledou kůži, ale to mohlo být z podchlazení nebo z chudokrevnosti. Možná že doplňky s obsahem železa jsou odpovědí na všechny moje otázky. Železo, a větší, horší zbraně.

Kolem paže mám tetování – černočervenou pásku s latinským nápisem. Je legrační, že jsem hned věděl, že je to latinsky, ale netuším, co tam stojí. Jo, legrační, pomyslel jsem si, navzdory úzkostnému pocitu ztráty. Zase ten můj smysl pro humor.

Zbytek už byl standardní. Nejsem pornohvězda – škoda – ale viděl jsem jasný důkaz přítomnosti chromozomu Y. Víc chlap nepotřebuje. To, a nějaké vzpomínky. Copak jeden žádá moc, když chce mít péro, a k tomu ještě svou mysl? Na tohle se v jistém okamžiku života musí sám sebe zeptat každý chlap, i když já si zrovna nepamatuju, kdy jsem si tu otázku položil poprvé. Teď se mi odrážela sem a tam v prázdnotě lebky a cestou na nic nenarazila. Byl to myslím důkaz, že chci trochu moc… alespoň prozatím.

Hlava mě pořád bolela a to, jak jsem se snažil vzpomenout si, bolest ještě zhoršovalo. Vzdal jsem to, zavřel oči a začal si mýt vlasy. Třásl jsem se, protože jsem byl prochladlý z ledového oceánu, ale teplá voda mi pomáhala. Jenže s vlasy to bylo horší. Měl jsem je stažené v culíku, dlouhé po ramena. Uvolnil jsem gumičku, ale ve vlasech něco bylo… něco lepivého, co se nechtělo pustit… jako žvýkačka nebo dehet. Mohla by to být krev jednoho z nadpřirozených pekelných pavouků. Anebo by to vážně mohla být žvýkačka. Možná že jsem bojoval i s pekelnými dětičkami, které po mně házely žvýkačky. Nevím, a v tu chvíli mi to bylo jedno. Nemusíte znát otázku, abyste našli řešení.

Odpovědí se nakonec ukázal být jeden z nožů, které jsem vytáhl z bundy. Nemohl jsem to svinstvo dostat z vlasů ani za nic, takže jsem si nakonec nahý stoupl před zapařené zrcadlo a vlasy si uřízl. Chomáč, slepený dohromady zelenošedou hmotou, přistál v umyvadle. Střapatý zbytek mokrých vlasů mi sahal několik centimetrů pod čelist. Nesnažil jsem se vlasy nožem zarovnat, i když ostrý na to byl dost. Mohl jsem to aspoň zkusit, ale…

Odvrátil jsem se od zrcadla.

Dívat se na fotku bylo v pořádku. To, že sám sebe nepoznávám, to už tak v pořádku nebylo, ale prohlížet si sám sebe v zrcadle, to bylo nejhorší. Vůbec se mi to nelíbilo. Nevím proč, ale prostě se mi to nelíbilo. Letmý pohled byl v pohodě, ale ten dlouhý, zkoumavý znamenal výlet někam jinam, a podle pálivého pocitu kolem žaludku to rozhodně nebyla Říše divů. Mám pistole a nože a zabíjím; nejspíš nejsem milý chlapík. Pokud se nerad dívám do zrcadla, možná to znamená, že se mi nelíbí, co vidím. Obrazy jsou jen ozvěny. Chlap v zrcadle byl opravdový.

Stejně nezáleželo na tom, proč se mi to nelíbí, protože jsem se prostě nemusel dívat. Hotovo, problém vyřešen. Příští čtvrthodinu jsem strávil sušením a usilovnou snahou vyprat v ruce oblečení, které jsem následně pověsil na sprchu, aby uschlo. Tou dobou už jsem se potácel a viděl skoro dvakrát. Mokrým ručníkem jsem zakryl zrcadlo na stolku v pokoji. Neptal jsem se sám sebe, proč jsem to udělal. Stejně jsem byl při vědomí jen z poloviny a sotva jsem se dopotácel do postele, takže na otázky jsem kašlal. Přetáhl jsem přes sebe zatuchlinou a plísní páchnoucí přikrývku a shodil lampičku z nočního stolku na zem. Byl jsem příliš vyčerpaný a otupělý na to, abych hledal vypínač, a tohle posloužilo stejně dobře. Žárovka se rozbila a bylo zhasnuto.

V tu chvíli jsem o tom nepřemýšlel, ale druhý den ano. To už se mi v hlavě převalovalo víc než jen bolest a ospalost. Probudil jsem se mezi stvůrami. Byl jsem sám a ztracený. Nevěděl jsem, kde jsem, a nevěděl jsem, kdo jsem. Ztracenější být nemůžete. Nenechali byste si rozsvíceno? Při tom, co jsem věděl, a co jsem naopak nevěděl vůbec, proč bych toužil po temnotě, kde se skrývají monstra?

Protože zabijáci se v ní skrývají taky.

2

Telefon.

To bylo první, co mě napadlo, když jsem se probudil. Druhé bylo to, že jsem rád, že neležím na dně moře. To třetí… ne, pořád ještě nevím, kdo jsem. A čtvrté… to čtvrté byla situace, s níž se po ránu setkává spousta chlapů. Vypořádal jsem se s ní, což by se dalo prohlásit za pozoruhodné vzhledem k tomu, že si nepamatuju tváře ani jiné detaily žádných žen, s nimiž jsem snad v minulosti měl nějaké styky. Tedy pokud bych se nekamarádil s Angelinou Jolie, pak by to bylo ještě pozoruhodnější. Ať tak nebo tak, poradil jsem si s tím.

Správného chlapa nic neporazí, ale když na tom chvíli pracujete, můžete alespoň některé části udržet dole.

Potom jsem zíral na strop, stejně popraskaný a zažloutlý jako vana, a vrátil jsem se ke své první myšlence. Kde mám telefon? Mám doklady, i když falešné. Mám peníze. Měl bych mít i telefon. Sakra, dneska mají mobil i tříleté děti – ať už to „dneska“ znamená cokoli. Tady se objevil světlý okamžik. Rokem jsem si moc jistý nebyl, sebou už vůbec ne, ale zdálo se, že jinak je v mé šedé hmotě mozkové všechno v pořádku. Slunce na obloze, slanina na pánvi a mobil pro každého, kdo překročil první fázi buněčného dělení.

Takže… kde mám sakra telefon? Z toho bych se určitě dozvěděl víc než z falešných dokladů. Falešná jména, falešná adresa… to dá rozum. Na falešný doklad si přece nedáte pravou adresu. Ale v telefonu bych našel čísla lidí, jimž jsem volal. Na druhou stranu, možná že tam jsou jen čísla na anonymní alkoholiky, Zbraně s. r. o. a číslo na seznamku, protože kde byste asi našli čas na seznamování, když pro peníze nebo jen tak pro zábavu kucháte vnitřnosti ze všelijakých nestvůr?

Potřebuju ten zatracený telefon.

Vykulil jsem se z postele a dobelhal se do koupelny. Doufal jsem, že jsem ho včera přehlédl, když jsem si z oblečení vytahoval šest nožů, dvě pistole a něco, co připomínalo boxer, jenže místo otvorů na prsty to mělo bodce – tekko. Je to stará japonská zbraň, ale funguje dost dobře. Neznám vlastní jméno, ale tohle vím. Mám navíc náhradní zásobníky nábojů a každý z nožů má různé jméno a funkci. To taky vím. Tohle starý dobrý Kalvin F. Krueger zná, ale o sobě ví prd.

Frustrující.

Prošacoval jsem oblečení, které už bylo suché, až na koženou bundu, která měla vlhkou podšívku. Ale aspoň bylo oblečení cítit mýdlem, a ne jako mrtvá chobotnice. Bod pro chlapce s amnézií. Jenže ani v oblečení, ani v hromadě zbraní jsem nenašel telefon. Tak ten bod musíme zase strhnout. Nejspíš jsem ho ztratil na pláži a odnesly ho vlny, stejně jako pavouky. Příroda je mrcha.

Tak jo. Budu to muset udělat složitější cestou, i když pokud uvážíme, kde a s čím jsem skončil, nezdá se, že by snadná cesta byla můj styl. Dotkl jsem se prsty kousanců na krku. Utvořily se na nich stroupky a hlava už mě nebolela. Aspoň něco. Oblékl jsem si zmačkané černé triko s dlouhým rukávem. Teprve teď jsem si všiml, že vpředu je na něm tmavě rudými písmeny napsáno SEŽER MĚ a pod tím (NEŽ SEŽERU JÁ TEBE). Zbraně, nad jakými by člen pouličního gangu slintal blahem, stvůry, které se mě snažily zabít, a triko, co moji nasertivitu hlásá celému světu. Zřejmě budu velice jemný chlapec.

Dooblékl jsem se a obul si těžké boty, které po dvojím vykoupání už zdaleka neseděly tak dobře. Hodil jsem bundu na rozviklanou židli a strčil zničenou lampu pod postel, aby se tam trápila se strašáky. Pak jsem se posadil na postel a jal se studovat místní telefonní seznam. Byl tlustý asi jako komiksový sešit. Ať už jsem kdekoli, není to tady dost velké na to, abych tu jen tak zmizel v davu. V takhle malém městě budou všichni místní vědět, že sem nepatřím. A pokud mě někdo přijde hledat, najde mě rychle.

Gádžovi nikdo nevěří, pomyslel jsem si nepřítomně a prohlížel si obal. Mořské vlny, maják a rozmarným písmem napsáno Nevah’s Landing, Jižní Karolína. Fajn pro Nevah, ať už byla kdokoli. Měla vlastní přístav1. Teď se podíváme, jestli může nabídnout ještě něco jiného.

Krokodýl. Mají tady krokodýla, který tiká jako časovaná bomba.

Je to albín, bledý jako duch, jeho hlas zní jako rozbité sklo a rudé oči vás uvidí, i když budete v sebehlubší vodě.

A zná mé jméno.

Zamrkal jsem a hodil telefonní seznam zpátky do šuplíku. Já své jméno neznám a jsem si jistý, že žádná vybledlá, turisty pojídající ještěrka ho taky nezná. Ztráta paměti je jedna věc. Malé výbuchy psychózy jsou něco jiného. Ani nevím, jestli v Jižní Karolíně mají krokodýly nebo aligátory. Mám však takový dojem, že to nesouvisí s amnézií, ale spíš s nevědomostí. Jenže to je mi jedno. Nevědomosti bych dal přednost před ztrátou paměti kdykoli. Nevědomí se můžou učit… teoreticky. Nebyl jsem si jistý, jestli můžu udělat něco pro to, aby se mi vrátily vzpomínky, a proč vůbec zmizely. Včera mě hlava bolela jako střep, ale nenahmatal jsem žádné boule nebo jiná zranění – jen stopy po tom, jak mi tekla krev z nosu. Nemyslím, že jsem se sám praštil do hlavy, i když mi možná dal pěknou ránu do obličeje jeden z těch pavouků. A co se týče kousnutí – proč by to mělo způsobit ztrátu paměti? Zabít nebo paralyzovat, to bych pochopil. Znova říkám, že příroda je mrcha, a k tomu pořádně výkonná. Paralyzovat nepřítele je fajn. Ale způsobit, aby zapomněl, kdo je, to ho jen ještě víc naštve a pravděpodobně bude utíkat rychleji, tedy pokud je ten typ, který rád běhá. Co jiného by mohlo způsobit amnézii? Možná emocionální trauma…

Sklonil jsem hlavu a znova si přečetl slogan na triku. Mám dojem, že jsem způsobil mnohem víc traumat, než jsem utrpěl. Když o tom tak přemýšlím… svlékl jsem si triko, převrátil ho naruby a zase si ho oblékl. Pokud budu muset přijít do styku s místními – a myslím, že tomu se nevyhnu, protože někdo mě tu musí znát nebo mě aspoň musel vidět přijíždět do města – pak bych se raději měl chovat slušně. Což znamená, že místo toho, abych mával zbraněmi, budu si muset vystačit se šarmem. Tahle malá městečka mívají málo strážců zákona, ale ti jsou zato většinou velice znudění. Nepotřebuju, aby se na mě podíval městský policajt v důchodu, který tady ve volném čase působí jako šerif, a hned poznal, co mám u sebe, jen podle toho, jak mi nesedí bunda.

Proto jsem zbraně nastrkal pod matraci. V den, kdy budou v tomhle motelu čistit matraci, už si s tím nebudu muset dělat starosti. Tou dobou už si budu v pekle se Satanem dávat zmrzlinu. Dávalo to smysl. Taky mi dávalo smysl, že pokud jsem se včera vypořádal s tím, co bylo na pláži, dokážu si poradit s každým normálním obyvatelem městečka. Jsem člověk jako oni, ne pavouk utkaný ze stínů a smrti, ale taky jsem člověk, který umí kromě pistolí používat i nože. Existuje velká šance, že mám dost dalších schopností na to, abych někoho dostal i neozbrojený nebo s využitím toho, co bude zrovna po ruce. Když budu muset, napíchnu zvědavce i na laťkový plot. Kam se na mě hrabe MacGyver.

Ne, že bych měl v úmyslu nějakého člověka na něco nabodávat. Nestvůrného pekelného pavouka ano, ale člověka, to ne. Mám takový pocit, že oduševnělá debata mezi mou botou a jejich zadkem bude u většiny lidí stačit. Jsem zabiják, ale ne tenhle druh zabijáka.

Nebo ano?

Ne, to nejsem. Včera večer jsem si tím tak jistý nebyl, ale dneska ano.

I když… zamračil jsem se při pomyšlení na písmena na triku, která jsem teď už neviděl – SEŽER MĚ. Myšlenky na propichování lidí a nakopávání zadků ještě předtím, než jsem vyšel z motelového pokoje – doufám, že všichni, koho potkám, pochopí můj specifický smysl pro humor…

Opustit pokoj bylo těžší, než jsem čekal. Věděl jsem, že probírat se telefonním seznamem mi nepomůže. Musel jsem jej nechat na pokoji a vyjít do skutečného Nevah’s Landing, pokud jsem chtěl něčeho dosáhnout. Jenže pokoj byl jediné známé místo, které jsem měl; jediný bezpečný přístav v rozbouřeném moři ztracené paměti. Sklonil jsem hlavu a vyšel do šedivého rána. Nutkavé cukání pramenilo nejspíš z toho, že jsem zbraně nechal za sebou. Nechtělo se mi to udělat. Bez ohledu na to, co mi tvrdil mozek, pocity mi říkaly, že je to špatně tak, jak jen to špatně být může. A z bolestivého svírání v žaludku mi bylo jasné, že je to zatraceně špatně.

Řídil jsem se hlavou. Pokud vím, tam venku jsou jen lidi, žádné stvůry. Uvažuj rozumně. Uvažuj rozumně a pak budeš mít míň důvodů k tomu, aby ses choval jako psychotický zabiják nebo zbrklý sebevrah. Byla to dobrá rada, a zjevně byla zakořeněná hodně hluboko, takže jsem se jí řídil. A pokud jsem sebou náhodou jednou nebo dvakrát cuknul, říkal jsem si, že je to nízkou hladinou cukru v krvi a že už bych konečně měl sehnat něco k jídlu. Další dobrá rada, a já se ji chystal uposlechnout, jakmile potkám někoho místního. Odešel jsem z motelu, vydal se přes popraskané asfaltové parkoviště zarostlé trávou a vyšel na ulici. Begoniová. Vedle motelu byly dva obchody – starožitnosti a obchod s harampádím maskující se za starožitnosti. Oba byly zavřené. Naproti přes ulici, kde stálo zaparkovaných několik aut, byla lékárna – zavřená – a obchod s oblečením, v jehož výloze byla vystavena spousta svetrů – taky zavřený. To všechno znamenalo, že je neděle ráno v městě tak malém, že jestli má deset ulic, políbím… někomu zadek. Komukoli. Právě teď znám jen poďobaného recepčního z motelu, který miluje porno.

Jemu teda zadek líbat nebudu. Pokud má tohle město víc než deset ulic, budu překvapený. Právě teď jsem ale vůbec překvapený nebyl, když jsem z Begoniové zahnul na Magnoliovou a potkal druhého člověka ve svém úplně novém a úplně prázdném životě. Ve dveřích jediného komerčního zařízení, které jsem tu zatím viděl otevřené, se o futro se založenýma rukama opíral černoch. Bylo to holičství, které je ve sváteční den mnohem užitečnější než starožitnosti nebo svetry. Když jdou lidi do kostela, musí vypadat hezky, mít upravené vlasy a sváteční oblečení – žádné svetry. V kostele navíc bude pravděpodobně dost místa k sezení, takže žádné starožitné židle nejsou potřeba.

Jakmile mě muž spatřil, zavrtěl hlavou. Mohlo mu být něco kolem čtyřiceti. Černé dredy měl stažené do culíku, na sobě měl tmavě zelenou košili, džíny a černou holičskou zástěru. „Ale ale.“ Nespokojeně mlaskl. „Chlapče, takhle tady nemůžeš chodit. Pojď, já ti to zarovnám.“

Prohrábl jsem si vlastnoručně vytvořený účes a pokrčil rameny. „Ne, díky, mně to nevadí.“ Tohle mi vážně nevadilo. Když ztratíte většinu paměti, moc vás netrápí to, že váš účes postrádající styl uráží místního profesionála v péči o vlasy.

„Ale no tak,“ řekl dobrosrdečně. Někdo takhle pozitivně naladěný vám musí hned připadat podezřelý. Nebylo to přirozené. Tenhle názor rozhodně přispěl k mému přesvědčení, že nežiju v malém městě. „Ostříhám tě zadarmo.“

„Zadarmo? Proč?“ Prohlížel jsem si ho s ještě větším podezřením, asi jako opuštěnou pláž včera v noci. Zdá se, že mě to provází neustále.

„Protože vlasy jsou můj život a já nechci žít s tím, že se tu budeš promenádovat kolem a vypadat takhle,“ odpověděl mi, narovnal se a otevřel dveře do svého obchodu. „Vypadáš, jako by tě něco kouslo do hlavy.“

Nemohl jsem říct najisto, že nemá pravdu. Na krku jsem měl nějaké stopy. Kdo může říct, že se mi jedna z těch věcí nepokusila ukousnout hlavu? A pokud vypadám tak hrozně, že je ten člověk ochoten ostříhat mě zadarmo, pak to znamená, že bych v tomhle městě, kde mají jednu křižovatku a v neděli chodí do kostela a pak na procházku, vyčníval ještě víc. Na vteřinu jsem zaváhal a pak jsem vešel do obchodu. Stejně jsem chtěl zjistit, jestli mě tu někdo zná. Jestli mě někdo viděl přijíždět do města, než jsem se dostal na pláž. Jestli jsem někomu něco říkal. Tohle není můj domov, to už vím… ne ze vzpomínek, ale z faktu, že to není dobré místo na schovávání. Je potřeba mít se kde schovat. Vždycky. To je fakt toho druhu, jako že „obloha je modrá“. Nevzpomínal jsem si na důvody, ale sklony k takovému chování nezmizely. Byl to instinkt stejně základní jako to, že když máte hlad, najíte se; když jste unavení, jdete spát; když jste v otevřené krajině, utíkáte. Utíkáte se schovat.

Myslel jsem i na krokodýly v barvě duchů.

Připomněl jsem si, že bych to všechno měl brát skepticky, abych se z toho nezbláznil.

Řekl jsem si, že je v mém nejlepším zájmu nabídku přijmout, a ostražitě jsem ho následoval dovnitř. Posadil jsem se do jediné židle, kterou tam měl. Dlaždicová podlaha zářila čistotou a neválel se na ní jediný vlas. Na stěně viselo obrovské, prosté, nezdobené zrcadlo. Vyhýbal jsem se pohledu do jeho lesku a počkal, až přese mě holič přehodí zástěru a zaváže mi ji kolem krku. Potřeboval jsem položit správnou otázku. Takže… znáte mě? To by asi nebylo zrovna nejchytřejší. Víte o tom, že na pláži máte… no dobře, měli jste epidemii nestvůr? To by nebylo o moc lepší, a navíc odpověď na tuhle otázku už znám.

Neví to. Jo, já to vím, jenže to vím tak, jako když víte o nějakém temném a zvráceném tajemství. Pokud žijete s něčím takovým, pak se vám stačí na někoho jen podívat a víte, jestli je členem klubu, nebo ne. Tenhle chlapík tedy nebyl. Jeho noci jsou prostě jen noci. Světýlka za oknem jsou pro něj světlušky, ne hladové oči predátora. Nikdy se nedozví, jaké má štěstí. Doufejme. Já mu to říkat nebudu. Chce mě ostříhat zadarmo. Nezničím mu život tím, že mu povím pravdu. To by bylo mizerné dýško.

„Ehm…“ začal jsem. Neuvěřitelně výmluvné, ale bohužel to neobsahovalo žádnou pořádnou otázku. Chystal jsem se improvizovat, ale ukázalo se, že to nebude potřeba.

„Já jsem Llewellyn.“ Prsty mi nemilosrdně zajel do vlasů. „Ježíšku na křížku, podívej se na to. Omlouvám se, Pane, ale podívej se na to seshora sám a odpustíš mi to klení.“ Vzal láhev s rozprašovačem a v tu ránu to vypadalo, jako by se na hlavu vyždímal celý mrak. Stačilo pět pořádných zmáčknutí a byl jsem úplně mokrý. „Já vím, Llewellyn. Je to velšské jméno. Připadám ti jako Velšan? Možná černej Ir.“ Zazubil se a kolem uší mi začaly ohromující rychlostí šmikat nůžky. Pomyslel jsem si, jak je zatraceně dobře, že jsem nechal zbraně v pokoji, protože můj instinkt by zařídil, že by to skončilo ještě okousanějšími vlasy a mrtvým holičem.

Ten ale o mém obranném instinktu vůbec neměl tušení a dál mluvil. „Většina lidí mi tu říká Lew. Mimo sezónu tady moc turistů nemíváme. Je tu zima a mizerný počasí, jako všude jinde v únoru. Nejsme žádný Miami. Ale podle toho, jak jsi bledej – promiň, chlape, ale jsi bílej jako tvaroh – asi nejsi milovník sluníčka. Takže myslím, že se ti na pláži líbí v každou dobu. A jak by ti řekla naše informační kancelář, máme tu studenou vodu, mokrej písek a tolik svetrů, kolik se ti vejde do kufru. V Nevah’s Landing máme tohle všechno. Užívej si to.“

Nůžky dál cvakaly a já se snažil sebou netrhat. Pak mi položil první otázku. „Takže jak se jmenuješ? Odkud jsi? Kromě toho, že jsi odněkud, kde se lidi vůbec nestarají o svoje vlasy.“

Jelikož mi odpověděl na nevyslovenou otázku, jestli mě zná a už mě tam viděl, dlužil jsem mu… prd. Nedlužil jsem mu vůbec nic. Tohle je můj život. Nemůžu si dovolit udělat chybu. Ale to je jedno, protože jsem mu stejně neřekl skoro nic. „Kal…“ začal jsem zasmušile s jedním ze svých falešných jmen, ale zarazil jsem u toho, co znělo nejmíň otřesně. A dál jsem nevěděl. Kalvin, Kalvert, Kalhoun – to je teda děsný výběr.

Nemusel jsem se tím ale trápit. Lew, přátelský holič, vybral za mě. „Rád tě poznávám, Kale.“ Rukou mi sklonil hlavu a ozvalo se další kovové cvakání. „Co tě přivádí do Landingu?“

Kal je rozhodně lepší než plná verze jakéhokoli z mých falešných jmen a možná není náhoda, že všechna začínají na Kal. Když si vybíráte falešné jméno, nevyslovovalo by se vám líp, kdyby aspoň jedna jeho část byla pravdivá?

„Jen tak projíždím,“ odpověděl jsem nenuceně. „Staral jsem se o babičku, jenže minulý měsíc umřela. Vychovala mě.“ Pokrčil jsem rameny, ale jen malinko. Nechtěl jsem skončit s nůžkami zapíchnutými v hlavě nebo v krku. „Vždycky mi říkala, že až odejde, měl bych cestovat. Zjistit, kdo jsem kromě její… sakra… ošetřovatelky, řekl bych. Zjistit, kam zapadnu. Ne, že by mě omezovala. To nikdy. Vzala mě k sobě, když jsem nikoho jinýho neměl, a dělala ty nejlepší sušenky s dvojitou dávkou čokolády na světě. Ale chtěla, abych cestoval, tak cestuju a hledám, kam bych zapadl. Měla by ze mě radost.“

To byla ta největší hromada hovadin, ale já vůbec neměl problém sypat je z rukávu – šlo mi to líp, než kdyby to byla pravda. Z tolika slov najednou mě navíc málem rozbolelo v krku, ale nejen že to byla opravdu velká nálož keců, navíc to byly perfektní kecy. Mrtvá babička, jsem na světě sám, skoro jako ztracené štěně. Vysvětlovalo to spoustu věcí, jako proč vypadám neupraveně a jako bezdomovec, nebo to, že mám drzé řeči. Chudáček malý, ztratil jedinou rodinu, kterou měl. Je zraněný a smutný. Chudáček. Dejte mu pamlsek. Zabiják nestvůr, lhář – rychle si vylepšuju životopis. Zajímalo by mě, jestli je špatné být hrdý na takovýhle talent.

Pravděpodobně ano.

„A myslíš, že bys mohl zapadnout do Landingu?“ zeptal se Lew pochybovačně. „To bych si nemyslel.“

„Proč?“ opáčil jsem. „Nejsem pro vaše svetrový městečko dost dobrej?“

Odfrkl si. „Vážně, Kale, kamaráde, děláš si legraci? V malým městě se najde spousta cvoků. Kam se na nás hrabe velký město. Ale právě na to bych tě tipoval – pořádně velký město.“ V tom jsme se s Lewem shodli. „Jsi oblečenej celej v černým. A tvoje vlasy, Pane, znovu se omlouvám, ale sám Ježíš Kristus, kterej žil před víc než dvěma tisíci lety, měl určitě lepší kondicionér než ty. S takhle mizernýma vlasama zřejmě přicházíš z nějakýho místa, kde tě nikdo nezná jménem nebo mu na tobě nezáleží natolik, aby ti řekl, abys koukal mazat k holiči. To mi smrdí velkým městem.“

Nedal mi šanci odpovědět, říct mu, že jsem si to uřízl sám, nebo se zeptat, co to sakra je kondicionér. Energicky mi vysušil vlasy ručníkem, znova je učesal a řekl: „Tak, a je to. Žádná velká práce. Řek bych, že jsi ten typ, co si s tím nechce dávat žádnou práci. Jen umýt, učesat a hotovo.“

Risknul jsem pohled do zrcadla a uviděl, že mi teď vlasy sahají tak tři centimetry nad čelist. Už žádný culík. Odvrátil jsem pohled. Zrcadla nikdy rád mít nebudu. Když jsem pohnul hlavou, pleskly mě vlasy do obličeje, jako bych byl nějaký zatracený labradoodle2. Ne, ti jsou vlastně kudrnatí, ne? Tak teda jako kolie. Pořádně namíchnutá kolie. „Jsem rád, že za tohle nechceš prachy,“ postěžoval jsem si.

„Vypadáš jako zatracená rocková hvězda.“ Jeho široký úsměv jsem úplně slyšel, nemusel jsem se ani dívat. Když jsem dost neohromeně zabručel, dodal: „No dobře, aspoň už nevypadáš jako nějaká gothická mládež. To za to stojí.“ Stáhl ze mě zástěru. „Mimochodem, jestli si chceš vyzkoušet život na malým městě, kvůli svojí babičce, tak náhodou vím, že v restauraci potřebujou lidi. Řekni jim, že tě poslal Lew. Tady lepší doporučení nedostaneš, a jestli se tu zdržíš a budeš dostávat zaplaceno, možná se u mě zase ukážeš. Za práci jsem vždycky rád, a navíc by mojí duši udělalo dobře, kdybych věděl, že nevypadáš jako hodně použitej mop. Babička bude v nebi taky spokojenější.“

Vstal jsem a z pusy mi vyšla ta poslední věc, kterou bych čekal. „Restaurace, jo?“ Navzdory vnitřní potřebě utéct jsem se na to musel podívat logicky. Zabíjení nestvůr je buď moje hobby, práce, nebo obojí. Ať tak či tak, bez paměti nemám žádný seznam klientů, který bych si prošel.

Je to legrační představa. Dostávat zaplaceno za zabíjení nestvůr. Která pracovní agentura vám něco takového doporučí? A kromě toho peníze, co mám, mi nevydrží věčně. Pokud si „Kal“ nesežene práci, brzo z něj bude přesně takový bezdomovec, na jakého vypadá. Právě tady jsem se probudil bez většiny vzpomínek; myslím, že taky bude nejlepší je tu hledat. Adresa z falešného řidičáku je newyorská. Musel bych mít vážně štěstí, abych při bloumání newyorskými ulicemi narazil na stopu vedoucí k mé identitě. Jít proti vlastnímu instinktu, který mi napovídá, že mám buď bojovat, nebo utéct, bude asi nejlepší. Nějak jsem se sem musel dostat. Možná najdu své auto. Možná v něm objevím pravý doklad, nebo se mi v něm vrátí vzpomínky. Na druhou stranu, možná jsem já, tvrďácký zabiják monster, přijel do města na podělaném skútru. Chvíli se tu zdržet je to nejlepší, co můžu udělat, bez ohledu na to, jaké z toho mám pocity.

Mozek vládne pocitům. Mozek vládne pocitům. Není to přirozené, ale přesně to teď budu dělat.

A navíc bez ohledu na to, jaký mé vnitřní pocity dělaly hluk, na Landingu něco bylo. Ještě jsem nedokázal přesně říct co, a rozhodně jsem tam nepatřil, ale bylo tam něco… cítil jsem, že to na mě čeká přímo za rohem, jen kdybych dokázal najít správný roh. Něco na mě čekalo. Něco… zajímavého.

Šílené myšlenky pro šílence.

Ukázalo se, že restaurace je jen o dva bloky dál, na Oleandrové. Kromě svetrů tu zjevně milují i kytky. Jižní turistický ráj. Restaurace vypadala zvenčí přesně tak. Na velkých oknech byly namalované květiny… možná to byly oleandry – co já vím o kytkách? Červenobílá markýza a rohožka, na které bylo napsáno VÍTEJTE, LIDIČKY! Vážně, nevtipkuju… VÍTEJTE, LIDIČKY! Překročil jsem ji a vešel dovnitř. Vyděsilo mě to víc než monstra na pláži.

Zevnitř vypadala restaurace stejně jako zvenčí. Červené plastové sedačky, dortíky otáčející se v chladicím boxu, na stole slánky a pepřenky ve tvaru krávy. Bylo to domácké a přívětivé a každému, s pamětí nebo bez ní, muselo být jasné, že sem nezapadám. Rychle jsem začal couvat, než jsem tam vůbec stačil vejít, ale už nebylo úniku.

„Pane na nebi, tady jsi. Je to jen dva bloky. To ses po cestě ztratil?“ Buď to byla Llewellynova starší sestra, nebo teta. Měla stejný obličej, stejné oči, ale neměla tak široký úsměv. Vlastně se neusmívala vůbec. Měla taky asi o tři velikosti víc, ale pokud byste si pomysleli něco jiného, než že „je toho víc k milování“, nejspíš byste nepřežili ani tak dlouho, abyste toho mohli litovat.

Přišla ke mně a zavrtěla hlavou nad mým zjevem. „Vůbec jsem ten telefon neměla brát. Lew a jeho zatracení nalezenci. Tři psi, dvě kočky a teď ty.“

„Já nejsem nalezenec,“ namítl jsem okamžitě, i když technicky vzato jsem vlastně byl.

„Když to říkáš,“ odbyla mě. Zjevně mi nevěřila a byla příliš zaměstnaná na to, aby pátrala nad tím, co si o sobě myslím. „Chybí mi jeden zaměstnanec. Ta moje mizerná servírka utekla s ředitelem školy, věřil bys tomu? Je ženatý a má tři děti. Cháska.“ Prohlédla si mě od hlavy k patě. „Lew říkal, že se jmenuješ Kal. Neříkal, že jsi oblečený jako zaměstnanec pohřebního ústavu, který si hraje na upíra. Předpokládám, že se sem teď budou stahovat ty hloupé holky – aby zjistily, jestli ti nevyrostou tesáky. Jako by nikdy neviděly pořádného mužského. Denzel, Clooney, to jsou chlapi. Hmm…“ Znova zavrtěla hlavou a pravděpodobně si přála, abych byl jedním z těch pořádných mužských. „No, to je jedno. Mohlo by to trochu zvednout tržbu. Tak dobře, Kale, řekni mi, umíš vařit? A myslím opravdu vařit. Nakrájet, osmažit a hodit na talíř tak, aby to vypadalo i chutnalo dobře?“

Ta otázka ve mně okamžitě vyvolala touhu najít nejbližší hasicí přístroj. Z toho byste se zbláznili, když si vaše tělo pamatuje něco, na co si mozek nevzpomíná. Ale ať už mi to napovídal kdokoli, bylo mi z toho jasné, že já a pánev jdeme dohromady jako Frankensteinova stvůra a oheň. „Moc ne,“ odpověděl jsem.

„Fajn. Tak nahradíš tu rozvracečku domovů.“ Natáhla se přes bar a vytáhla kostkovanou červenobílou zástěru, která ladila k ubrouskům i markýze venku. Tenhle vzor má nějaké jméno, něco, co začíná na „g“, ale nemohl jsem si vzpomenout. Pochyboval jsem ale, že to způsobila amnézie – myslím, že tohle selhání zavinilo prostě to, že jsem chlap. „Tak si to hezky oblíkni a buď ta nejlepší zatracená servírka, jaká dokážeš být. Ať Lewa nezklameš.“

Uchopil jsem váhavě zástěru dvěma prsty a zeptal se: „Nemyslíte číšníka? Jsem chlap. Chlapi jsou číšníci.“

„Ne v naší restauraci, zlato. Tady máme jen servírky. To je součást našeho kouzla.“ Lehce mě štípla do paže. A teď sebou hoď, Vlade, a přestaň se mračit. Usmívej se. Tohle je veselá rodinná restaurace. Úsměv prodává.“

„Říkáte mi, abych si oblíkl tohle,“ – zvedl jsem zástěru – „a usmíval se?“

„Ne, zlato, jávím, že si to oblíkneš a budeš se usmívat, jinak nedostaneš žádný dýško. A s tím, co platím, ty dýška budeš potřebovat.“ Pleskla mě přes zadek. „Můžeš mi říkat madam nebo slečno Terrwyn. Měla jsem stejné bláznivé rodiče jako Lew, ale na rozdíl od něj hodlám respektovat jejich přání, pokud jde o moje jméno. Teď si oblíkni zástěru a hoď sebou. Za chvíli přijdou lidi z kostela. Nic ti tak nezvedne apetit jako dobrá bohoslužba.“ Když jsem dál váhal, znova mě štípla. „Běž! Hoď sebou!“

Šel jsem.

Svlékl jsem si bundu, navlékl zástěru a doufal, že až se mi vrátí vzpomínky, tahle se při tom procesu někam ztratí. Ale hodil jsem sebou, jak mi bylo řečeno, a zjistil, že nejsem zas tak špatný číšník – rozhodně o sobě nikdy nehodlám mluvit ani uvažovat jako o „servírce“. Asi bych nevyhrál žádnou soutěž, ale upustil jsem jen dva talíře a oknem prohodil pouze jednoho chlapa, a při tom všem jsem měl na sobě červenobílou zástěru se zatraceným pitomým volánkem. Měl jsem dojem, že to byl docela úspěch.

Aspoň jsem si to myslel o sedm hodin později, když jsem pozoroval, jak se ten zkurvysyn, kterého jsem prohodil oknem, válí v roští za oknem a volá záchranku. Tak tohle…tohlemi vykouzlilo úsměv na tváři. Zasloužil si to. Zíral na nějaké puberťačky, které spokojeně jedly koláč a hihňaly se pokaždé, když jsem jim dolil colu. Byl to vlastně sprite, ale brzy jsem přišel na to, že jakákoliv limonáda je tu prostě cola. Mohla by to klidně být rozmixovaná kreslená postavička z televize, stejně by to tady byla cola. Což mi přišlo zajímavé víc než pavoučí stvůry. To mě vedlo k přesvědčení, že Lew i moje intuice mají pravdu. Buď jsem se narodil ve velkém městě, nebo jsem tam žil dost dlouho na to, abych takovéhle věci zapomněl. Taky mě to přimělo zamyslet se nad tím, jaký jsem to sakra vedl život, když mi tohle připadá zajímavější a exotičtější než stvůry?

„Tys prohodil Luthera Van Johnsona mým oknem?“ ozval se mi u ramene hlas slečny Terrwyn; víc než po ramena mi nesahala. „Ty jsi toho kluka prohodil mým oknem? Hned první den?“

Ten kluk vážil dobře metrák a nejmíň třetinu z toho tvořilo jeho břicho. Taky mu bylo aspoň čtyřicet. Byl to dospělý chlap a pořádný zvrhlík.

Přestal jsem se usmívat a snažil se tvářit kajícně. Jenže protože nemám moc představu, co slovo kajícný znamená, a vůbec jsem se tak necítil, nebylo tak snadné to předstírat. „Zasloužil si to?“ zkusil jsem nahlas stejnou výmluvu, jakou jsem si říkal i v duchu, když jsem poprvé zvažoval, že bych Lutherovým zadkem hodil jako míčkem pro psa. Samozřejmě že nebylo tak těžké mě přesvědčit, takže to byla vážně jen výmluva. „Madam,“ dodal jsem spěšně.

Holky se mě ale rychle zastaly. „Zíral na nás a dělal úchylný gesta.“ Jedna z holek to předvedla a bylo to opravdu zatraceně úchylné, se dvěma prsty a jazykem.

Slečna Terrwyn prošla kolem mě, naklonila se přes zbytky skla a podívala se na starého dobrého Luthera, který sebou přestal zmítat. „Dobrý Bože, cítím z něj whisky až sem. A ty, Rachel Kaysho Marie, jsi nám to mohla popsat. Nemusela jsi to hned ukazovat. Stejně už byste měly být dávno doma, a ne tady sedět, jíst koláč a zasněně civět na mého pomocníka. Mohl by být stejně zvrhlý jako támhle Luther, co vy víte? Tak mazejte domů.“

Holky odešly, jak jim bylo nařízeno. Jedna z nich měla rudé vlasy, kudrnaté a bohaté, které zářily jako oheň. Díval jsem se za ní, dokud se nezavřely dveře. Vypadala skoro povědomě, ale nemohl jsem přijít na to, odkud ji znám, tak jsem to nechal být a podíval se zpátky na novou zaměstnavatelku. „To nejsi, že ne?“ naléhala. „Zvrhlík? S touhou v srdci a v duši s ničím jiným než hříšným chtíčem? Protože za barem mám sekáček, který klidně použiju, jestli takový jsi. Takovéhle párečky tady nepodáváme, pane. Tak co? Jsi, nebo nejsi?“

Zvrhlík, touha, hříšný chtíč. Nic z toho mi neznělo povědomě… no, možná touha. Ale správná touha po správné věkové skupině. „Ne, madam,“ odpověděl jsem a začal sbírat talíře a skleničky, které tam zbyly po těch holkách. „Sekáček není potřeba, madam.“

„Dobře. Ať to tak zůstane. Ke zkaženostem nejsem tolerantní. Tedy ani k Lutherovi. Kdybych nebyla vzadu, abych se ujistila, že tam Joseph nepodpálí celou kuchyň, nikdy bych toho chlapa nenechala sedět ve své restauraci.“ Znova se na něj podívala a povzdechla si. „Musím říct, že to bylo potřeba. Ale dveře jsou jen o čtyři metry dál a sklo něco stojí.“

To dávalo smysl. Sklo něco stojí, ale prohodit někoho jen tak dveřmi prostě není to pravé. Jenže je to moje zaměstnavatelka a já sem chci aspoň dočasně zapadnout, než přijdu na to, kam skutečně patřím. Spokojená zaměstnavatelka mi určitě prospěje. Upustil jsem utěrku na stůl, přešel tam, kde předtím seděl Luther, a překročil téměř prázdný kovový okenní rám. Skočil jsem do křoví za obětí, vytáhl jí z kapsy peněženku a vzal z ní peníze.

„Je naživu?“ zeptala se slečna Terrwyn.

„Jo. Teda – ano, madam. Přejete si, abych s tím něco udělal?“ Nemyslel jsem to vážně… ne tak docela.

„Ty máš dost proříznutou pusu, co? Myslela jsem si, že jsi docela tichý, ale možná jsem si jen myslela, že bys měl být tichý,“ varovala mě.

Podal jsem jí peníze. „Tady. To by mělo pokrýt okno. A vezmu si to k srdci, madam.“

„To udělej. Teď jdi zpátky dovnitř a já zavolám šerifa. Řekneme, že starý úchyl Luther byl tak zpitý, a ještě k tomu v Boží den, neznaboh jeden, že propadl oknem. Je tak nalitý, že si to stejně nebude pamatovat. Možná ho tentokrát konečně na chvíli zavřou, jak si zaslouží.“ Schovala si peníze do stejné červenobílé zástěry, jakou jsem měl já, a pak tleskla. „No tak, honem. Musíme zavřít a zabednit okno. To, že si hraješ na Supermana, na tom nic nezmění. Tak šup šup.“

A tohle byl začátek konce mého prvního dne v Oleandrové restauraci. Pracoval jsem jako o život, kromě dýšek jsem nedostal zaplaceno skoro nic a nikdo mě nepoznal. Anebo jestli ano, tak se mi o tom nezmínil.

Venku jsem uviděl projít muže. Zahlédl jsem za oknem zrzavé vlasy a vytáhlou mužskou postavu, a hned mi zase zmizel z dohledu. Připadal mi známý, ale ne tak, jako když máte dojem, že někoho znáte. Spíš to bylo, jako když rozumíte hadům a víte, který je jedovatý a který ne. Kdyby tenhle chlap byl had, byl by smrtelně jedovatý. To ale byla divná a děsivá myšlenka, a tak jsem pokrčil rameny a udělal s ní to, v čem začínám být dobrý – nechal jsem to být.

Slečna Terrwyn si všimla, jak jsem se na něj díval. „Pch. Jesse. Toho ignoruj. Jednou za týden se vplíží do města, aby nakoupil syrové maso. Musí mít pořádně velké a hladové psy, ale je stejný jako Luther. Není cítit správně.“

Nepřekvapilo mě, že slečna Terrwyn dokáže vycítit povahu lidí. U ní by mě nepřekvapilo nic. Než jsem odešel, vyplnil jsem pracovní papíry, k čemuž jsem použil falešný doklad se jménem Kalvin, a slíbil jsem slečně Terrwyn, že přijdu brzo ráno. Jenže se ukázalo, že ona za „brzo ráno“ považuje něco jiného než já. Když jsem se ukázal v devět, spustila se bouře remcání a stěžování a schytal jsem několik pohlavků. Remcání a pohlavky byly jistým podivným způsobem uklidňující. Možná jsem zabiják nestvůr a k tomu masochista a někde tam venku na mě čeká někdo s vodítkem a obojkem s hroty, na němž je moje jméno.

Čas před devátou jsem nestrávil spaním, ačkoli moje tělo by to uvítalo. Podle toho, jak si stěžovalo, když jsem se v sedm vyvalil z postele, by nejradši spalo až do oběda. Osprchoval jsem se, vzal si oblečení, které jsem večer znova přepral novým mýdlem, co tam nechala pokojská – zoufale si potřebuju koupit něco dalšího na sebe – a strávil hodinu a půl tím, že jsem bloumal ulicemi Landingu a hledal auto, které by se mi zdálo povědomé. Na pláži jsem kromě telefonu musel ztratit i klíče od auta, takže ať jsem přijel čímkoli, je to záhada. Neměl jsem žádný klíček, který by mi napověděl značku nebo typ. Prošel jsem všech dvanáct ulic Landingu – o dvě ulice víc, než jsem odhadoval. Někomu dlužím políbení zadku. Na ulicích bylo zaparkováno jen pár aut a žádné mi nepřipadalo povědomé ani nemělo newyorskou značku nebo nic jiného kromě standardního označení Jižní Karolíny.

Když jsem došel k restauraci, posadil jsem se na nedávno natřenou zelenou lavičku, nechal jsem ruce volně viset mezi koleny a zíral na obrovský jižanský dům v koloniálním, viktoriánském nebo jakém stylu naproti. Vlastně jsem se na něj ani nedíval; jen právě náhodou stál v cestě mému prázdnému pohledu, který vyjadřoval: co sakra vůbec vím? Domu jsem si ani pořádně nevšiml a on měl dostatečně dobré vychování na to, aby si mě taky nevšímal. Ale pes na verandě? Ten si mě všiml okamžitě.

Když jsem uslyšel zavrčení, zamrkal jsem a zastavil myšlenky, které mi v mozku pobíhaly ve zmateném a vyděšeném co? kde? kdo? Byl to německý ovčák, veliký a skoro celý černý, až na pár světlých skvrn na nohou a stejně světlých očí. Předtím byl stočený do klubíčka u houpacího křesla, ale teď mě se zvednutou hlavu pozoroval, pysky měl stažené dozadu a cenil zuby. Pokud vím, proti psům nic nemám. Proč taky? Pes je nejlepší přítel člověka. „Haf,“ řekl jsem tiše a přátelsky.

Jenže ovčákovi to zřejmě moc přátelské nepřipadalo. Ve zlomku vteřiny vyskočil na nohy, vrazil do velkých psích dvířek v hlavním vchodu a zmizel mi z dohledu. Na bílé dřevěné verandě po něm zůstala žlutá stopa moči. Sotva jsem ji viděl, ale cítil jsem štiplavý zápach tak ostře, jako kdyby se mi pes vymočil přímo na botu. Já sice se psy problém nemám, ale tenhle se mnou zjevně problém měl. Nevím, kdo jsem, co tady dělám, kde žiju a co dělám kromě toho, že zabíjím stvůry. Nemůžu dělat víc než čekat, až mi někdo ochotně oznámí, že mě samozřejmě viděl, jak jsem do města přijel černým mustangem z roku 1964 se stahovací střechou, kterému něžně říkám Tesák a je zaparkovaný u Zatraceného starého mlýna. Nevím nic o ničem – jasně, tedy kromě toho, že pes, který bydlí přes ulici, nemá rád cizince.

Vypadalo to se mnou dost bledě, s mými detektivními schopnostmi ještě hůř a jako zaříkávač psů jsem naprosto mizerný. Na okamžik mě napadlo, že bych zašel na policii a přiznal se jim, že nevím, kdo jsem. Mohli by moji fotku zkontrolovat v databázi a zjistit, jestli někomu chybím. Jenže je tu ten arzenál pod matrací v motelu a fakt týkající se nestvůr a toho, že vím, že lidi v Nevah’s Landing žijí zakuklení ve sladké nevědomosti. Já sem nepatřím. To je mi jasné, ale můžu vůbec někam patřit ve světě plném domů, psů, fast foodů, obchoďáků, nájemních bytů, sushi, aut, vlaků, metra a obyčejných lidí dělajících obyčejné věci? Nebo jsem jako krysa, která se drží ve stínech; součást světa, ale ne tak úplně?

Mají krysy přátele? Spolupracovníky? Soupeře? Narodíte se jako krysa, nebo do toho prostě spadnete?

Zajímá vůbec někoho, že jsem zmizel?

Mě teda jo. A pořádně. Cítil jsem… jako by mi něco chybělo. V mém životě zeje velká díra a není to jen tím, že jsem ztratil paměť. Pokaždé, když se podívám přes rameno, očekávám, že tam někdo nebo něco bude. Jenže to tam nikdy není, a dokud nezjistím, kdo jsem, nepřijdu ani na to, kdo nebo co si myslím… ne, vím, že by to tam mělo být.

Můj mozek teď samozřejmě vypadá jako míchaná vajíčka, takže co můžu vědět?

Dostal jsem prudký pohlavek a slečna Terrwyn vyštěkla: „Jsi hluchý nebo mentálně zaostalý, hochu? Neslyšel jsi, že jsem ti říkala, aby ses vrátil brzo ráno?“

Promnul jsem si hlavu a rychle potlačil instinktivní zavrčení. „Je brzo ráno.“

„Pane na nebi, tak on je lenivý. Brzo ráno bylo před třemi hodinami. Vstávej, koukej jít dovnitř a dát se do práce. A to nemáš nic jiného na sebe než černou? Vypadáš jako sám Pochmurný žnec. Myslíš, že někdo chce, aby mu lívance servíroval Smrťák? Ne, to tedy vážně nechtějí.“

Proběhl jsem dveřmi a za mnou se ozývalo další sekýrování. Tahle ženská dokáže štěkat a remcat jako o život. Nemusel jsem si to nechat líbit, ačkoli, jak jsem si pomyslel už předtím, bylo to jistým způsobem uklidňující. Mohl bych se klidně otočit na patě, odejít odsud a koupit si lístek do New Yorku – země mých falešných dokladů. Jenže mozek se takové logice snažil vyhnout za každou cenu. Tam bych prostě nic nenašel, New York je příliš velký, a navíc na Landingu něco je. Jako by mě to chytlo za ruku. Nemůžu se zbavit dojmu, že je tady pro mě něco – klíč k tomu, kdo jsem. Pocit bezpečí. Pocit zodpovědnosti. Pocit, že sem patřím, i když to samozřejmě není pravda. To „něco“ nezaplnilo díru ve mně, ale tak nějak jsem cítil, že mě to zná… i když to nebylo vzájemné.

Zmatek se nevyjasnil, ale obzvlášť bolavé štípnutí do žeber mě přinutilo zastrčit to někam dozadu. A tak začal můj další den v restauraci. Nebylo to tak špatné. Nedostal jsem snídani, protože jsem přišel pozdě a měl jsem plné ruce práce s tím, abych ji servíroval ostatním, ale oběd jsem dostal. Joe, velký plešatý chlap u grilu, mi udělal cheeseburger tak velký, že se sotva vešel na talíř. Na další talíř s hranolky a na sklenici čaje jsem si musel vzít zvláštní tác. A to je další věc, kterou jsem se tady naučil. Čaj se podává už sladký, asi jako by někdo hodil sáček přímo do cukřenky. Říkají tomu sladký čaj – takové milé a nevinné jméno na něco, co bych já nazval sklenicí plnou diabetické smrti. Ale byl celkem dobrý a jídlo bylo skvělé. Omáčka byla hustá, sýr horký a roztavený, maso uprostřed růžové – bylo mi jasné, že takhle to mám rád. Otřel jsem si tvář ubrouskem, ukázal Joeovi palec a on něco zabrumlal.

Stejně proběhla i večeře – pálivé chilli s pořádnou dávkou čedaru. Palec a zabrumlání. O čtyři dny později jsem seděl u stolu v rohu. Byl to den sendvičů s hranolky a já se snažil najíst bez toho, abych si zašpinil modrou košili, kterou jsem dostal od slečny Terrwyn. Řekla mi, že už se nemůže koukat na to, jak se snažím předstírat, že jsem vybledlý upír. Určitě ji měla od bratra, Lewa, protože byla stejného střihu jako jeho zelená. S červenobílou zástěrou to vypadalo šíleně patrioticky.

Hurá.

Ale nosil jsem ji, protože moje zaměstnavatelka není zas tak špatná. Má slabost pro nalezence stejně jako její bratr, i když by to asi nepřipustila. Chovala se, jako by košile byla maličkost, ale pak mi odstrčila ruce a zapnula mi poslední tři knoflíky sama. Potom mě přinutila otočit se kolem dokola, aby zjistila, jestli mi někde něco nevykukuje – jako bych byl dítě, které jde poprvé do školy. Od té události z prvního dne – s Lutherem a jeho hříšnými touhami – už mi taky nevyhrožovala sekáčkem, což znamenalo, že její ostříží oči na mé duši neshledaly nic zvráceného. Když o sobě víte jen to, že máte podivný vkus, co se týče triček, a zabíjíte stvůry, a přesto u slečny Terrwyn projdete testem dobrého charakteru, pak si musíte pomyslet, že možná nejste tak špatní. Pokud zabíjím monstra, pak zachraňuju nevinné lidi. Chránil jsem čest pubertálních dívek před zvrhlíkem, i když jsem to trochu přehnal. Nejsem tak špatný chlap. Když trpíte amnézií, pak vám přijde zatraceně skvělé, jakmile zjistíte něco, co by se vám jinak zdálo úplně prosté. Kal Jaxesakrajmenuje není špatný chlap.

Nejsem špatný chlap. Nejsem špatný chlap.

To, že jsem si to tiše opakoval téměř každou hodinu, bylo trochu divné, ale nechal jsem to být. Sakra, co vlastně nebylo divné od chvíle, kdy jsem se probudil na pláži, kromě toho, že pracuju v restauraci? Bylo mi to jedno. Jistým způsobem z toho čišel klid a mír. Zákazníci jsou všichni štamgasti a nikdo z nich nikdy nikam nespěchá. Neusmívám se sice tolik, jak by si slečna Terrwyn přála, ale i tak mi aspoň za snahu dávají velká dýška, protože slečna Terrwyn mluvila pravdu, když mi říkala, že neplatí skoro nic. Projde tudy každý ve městě. Nikdo z nich se nezmínil, že by mě znal. Zatím. Ale je to jen pár dní. Ještě jsem nepotkal úplně všechny z Landingu. Časem k tomu dojde. Nemám naspěch.

Máš zatraceně naspěch.

Ten vnitřní výkřik mě nezarazil. Pokračoval jsem v jídle. Takové se teď ozývají pravidelně každý den, ale odpovídal jim vždycky nevyhnutelný, rozčilující pocit, že jsem tu z nějakého důvodu. Držím se zlaté střední cesty a ignoruju obě rozhádané poloviny mozku. Stejně se ani na jednu nedá spolehnout. Nic víc jsem nemohl dělat, a tak jsem si namočil hranolek tlustší než můj palec do kečupu. Vtom se otevřely dveře do restaurace. Neslyšel jsem je, ale poznal jsem to podle toho, jak se na dlaždičkové podlaze změnilo světlo. Uviděl jsem něčí stín – byl to stín kohosi velice tichého, protože ty dveře skřípou jako zrezavělá korouhev za větrného dne. Všiml jsem si toho, jakmile jsem jimi poprvé prošel. Taky jsem si všiml, že kamkoli přijdu, okamžitě se rozhlížím po zadním východu a všímám si, kdo vstupuje předním.

Tenhle tichý chlápek byl vysoký, s olivovou pletí, tmavě blond vlasy měl stažené dozadu v culíku nebo copu. Na sobě měl černé triko, černé kalhoty a dlouhý šedý kabát, který se hýbal úplně stejně jako moje bunda, když jsem byl ještě ozbrojený. Všichni ostatní, kdo dveřmi procházeli, byli jen šťastné a neškodné akvarijní rybičky vesele plující kolem. Tohle byl žralok, který hřbetní ploutví tiše a hladce rozráží vodu a neprozradí ho jediný zvuk. Když jsem si sedal k jídlu, měl jsem příbor zabalený v ubrousku. Teď byl ubrousek zmačkaný vedle talíře a já ve zlomku vteřiny držel nůž v ruce pod stolem. V další vteřině už jsem namáčel hranolek do kečupu. Tenhle chlápek sem nepatří, a navíc přesně stejným způsobem jako já.

Není to náhodička?

Klidně jsem žvýkal hranolek, když do mého stolu udeřila pěst, až talíř nadskočil. „Kde jsi sakra byl?“ zeptal se mě hlas, který zněl rozzuřeně. Kromě zuřivosti v tom byly ještě jiné emoce, ale protože tahle bývá nejdůležitější, pokud jste vyzbrojení jen příborem, soustředil jsem se na ni.

„Kdo to chce vědět?“ opáčil jsem nevzrušeně, namočil do kečupu další hranolek a sevřel pod stolem nůž. Nejsem špatný chlap, to už jsem zjistil, ale o tomhle muži nic takového nevím.

„Kdo?“ Vztek nahradila jiná emoce, která mě přiměla pochybovat o tom, jestli byla zuřivost skutečná. Tahle emoce ale byla čitelná velice dobře: děs. „Tvůj bratr, Kale. Jsem tvůj bratr.“

No to mě poser a rozmázni to.

Tohle jsem fakt nečekal.

1 Volně přeloženo asi jako „Přístav pro Nevah“ nebo „Přístav patřící Nevah“ (pozn. překl.).

2 Kříženec labradora a pudla (pozn. překl.).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Blackout.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.