Markus Heitz v nakladatelství

FANTOM Print

Trpaslíci

Válka trpaslíků

Pomsta trpaslíků

Osud trpaslíků

Spravedlivý hněv

Ritus

Sanctum

Stíny nad Ulldartem

FANTOM Print

2010

Copyright © 2009 by Markus Heitz, represented by AVA international
Gmbh, Germany, www.ava-international.de

Original published 2009 by Piper Verlag GmbH, Germany

Translation © Zdeněk Sladovník

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-087-0

ISBN 978-80-7398-491-5 (ePub)

ISBN 978-80-7398-492-2 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Věnováno všem těm, kdo naleznou

v srdci kousek místa i pro lotry –

pokud tito lotři přicházejí s něčím,

co stojí za pozornost.

DRAMATIS PERSONAE

Alfové

Nagsar a Nagsor Inàste, Nesmrtelní

Sinthoras, alfský válečník (Komety)

Demenion, politik (Komety)

Khlotòn, politik (Komety)

Rashànras, politik (Komety)

Yantarai, umělkyně

Timānris, umělkyně

Robonor, válečník a její druh

Timānsor, otec Timānris a umělec

Hirai, jeho žena

Jiphulor, politik (neutrální)

Helòhfor, alf dotýkající se duší

Caphalor, alfský válečník (Hvězdy)

Enoïla, Caphalorova družka

Tarlesa, dcera

Olíron, syn

Aïsolon, Caphalorův přítel (Hvězdy)

Mórcass, obchodník

Lidé

Raleeha, otrokyně alfů

Kaila, dozorkyně nad otroky u Sinthorase

Wirian, otrokyně u Sinthorase

Quanlot, otrok

Grumson, Caphalorův otrok

Longin, Mórcassův otrok

Kušnar, Mórcassův otrok, poloobr

Hasban Sedmimocný, kníže Synů větru (barbarský kmen)

Farron Lotor, kníže barbarského kmene Ishmanti

Armon, kníže barbarského kmene Herumitů

Vittran, předák u barbarských vazalů

Stvůry

Munumon, král fflecxů

Jufula, jedna z jeho miláčků

Sardaî, čistokrevný upír noci

Linschibog, fflecx

Žadár Gålran, bytost podobná trpaslíkům a nadaná magií

Dafirmas, elf a přisluhovač žadára Gålrana

Rambarz, půltrol, přisluhovač žadára Gålrana

Karjuna, obboona

Uoilik, kníže jeembinů

Tarrlagg, předák u vazalů óarců

Gattalind, stratéžka obrů

Ostatní

óarco, skřet

fflecxové, zvaní též alchemikanti a míchači jedů, národ podobný šotkům s černou kůží

obboonové, národ podobný lidem, zvaný též zloději masa

Tandruu, barbarský kmen

Botoikové, národ obdařený skrytou magií a žijící na západ od Ishím Voróo

baroun, mimořádně vzácná šelma

kimar, srnec – samec

vuzák, umělá bytost, stvořená fflecxy z nejrůznějších substancí

jeembini, národ, směsice člověka a kraba

Gramal Dunai, vyhynulý barbarský národ

phaiu su, tvor podobný pavučině, vysávající obětem krev

cnutarové, symbionti skládající se ze tří samostatných částí, které se mohou dle libosti navzájem slučovat nebo oddělovat

nostàroj, nejvyšší vojevůdce alfů

Herumité, Jomonité, Ishmanti, Tatarkové, barbarské národy

Garant, velitel gardového oddílu

Phondrasôn, místo v podzemí, kam musejí odejít vyhnanci

Tark Draan, místo pro vyvrhele a spodinu (Skrytá země)

šronc, šroncové, nadávka; idiot

Říká se o nich, že jsou krutější než kterýkoliv jiný národ.

Říká se o nich, že jim nenávistí k elfům, lidem, trpaslíkům

a všem ostatním tvorům zčernala krev v žilách a sluneční svit

odhaluje tuto černou nenávist i v jejich očích.

Říká se o nich, že celou svou existenci zasvětili smrti a umění.

Říká se o nich, že vládnou černou magií.

Říká se o nich, že jsou nesmrtelní…

O národu alfů se toho vypráví mnoho.

Nyní si přečtěte následující příběh a sami rozhodněte, co na

těchto řečech odpovídá pravdě, a co ne.

Jsou to příběhy plné nevýslovné hrůzy, nepředstavitelných

bitev, největších podlostí, velkolepých triumfů a zničujících

porážek.

Ale rovněž odvahy, upřímnosti a chrabrosti.

I přátelství.

A lásky.

Toto jsou legendy alfů.

neznámý autor,

předmluva ze zakázaných, pravdu objasňujících knih

Legendy alfů, nedatováno

I.

Nagsor Inàste a Nagsar Inàste, nesmrtelný sourozenecký pár, hledali končiny, kde by se mohli se svými vyvolenými usadit.

Bloudili z místa na místo, přičemž téměř na každém kroku naráželi na divochy, na ohyzdná stvoření a nevábné kraje, na odporné stvůry, jež jim vrhali do cesty bohové Shmoolbin, Fadhasi a Woltonn a které měly za úkol zničit je. Nesmrtelní dali těm končinám název Ishím Voróo – všudypřítomný hnus.

Epokryfy Stvořitelky,

I. kniha, kapitola 1, 1–7

Ishím Voróo (Země za horami), říše alfů Dsôn Faïmon,
rameno paprsku Avaris, 4370. část nekonečna (5198. sluneční cyklus), léto

Sinthorasovo tělo se chvělo radostným očekáváním, doslova se jím opájel.

Celou svou bytostí toužil po tom, aby mohl uchopit štětec, ponořit štětiny do barvy a oddat se náhlému vnuknutí, aby mu vedlo ruku.

Zatím však ještě nesměl začít.

Rychle couvl o krok zpátky, dále od malířského stojanu, a zadíval se na ponurý podklad. Rovnoměrně pokrýval jemné malířské plátno, nevynechal jediné místečko a byl připraven. Připraven vytvořit něco jedinečného.

Sinthoras si nalil sklenici červeného vína, usrkl z něj a odložil pohár stranou. Přestože víno přímo miloval a obvykle z něho během malování upíjel, dnes mu nic neříkalo. Byl příliš rozrušený.

„Výborně,“ zašeptal s rozzářenýma očima a mocně tleskl rozechvělýma rukama, aby přece jen nesáhly po štětci.

Vysokou místností zaznělo hlasité plácnutí. Sál měl velká okna, jimiž dovnitř dopadal sluneční svit, sklo mělo jemňoučký namodralý odstín. Větracími klapkami proudil do místnosti svěží vzduch. Podél stěn stály pět kroků vysoké police, přecpané uzavřenými sklenicemi nejrůznější velikosti. Sklenice obsahovaly kapalné i pevné ingredience, pigmenty, barvy a směsi barev, prostě vše, co k malování potřeboval. Všechny přísady byly velice drahé, řada z nich extrémně vzácných a několik doslova k nezaplacení. Nejvyšší regály byly dostupné pouze pomocí dlouhého žebříku na kolečkách, který podle potřeby posunoval sem a tam.

Sinthoras kroužil se zvednutou hlavou kolem stojanu, popoháněla ho netrpělivost a činorodost. Široký, tmavě rudý oděv zdobený černými a bílými výšivkami se plynule vlnil a připomínal hladinu neklidného jezera. Tu a tam na něm byly patrné skvrny od barvy, mnohé starší, některé docela čerstvé. Svědci jeho malířské tvorby.

Dlouhé světlé vlasy si svázal do copu, aby se nedopatřením nedostaly do styku s barvou na paletě nebo na plátně. Tento účes zdůrazňoval krásu jeho štíhlého obličeje, ušní lalůčky se špičatě sbíhaly a dokazovaly, že jeho krása není lidského původu.

Sinthoras přistoupil k oknu a rozevřel obě křídla. Světlo zapadajícího slunce vniklo dovnitř, zalilo jak stojan, tak i malíře, jehož oči se okamžitě zbarvily dočerna a připomínaly temné díry. Zhluboka se nadechl vzduchu, proudícího do místnosti.

Samusin mi projevuje přízeň, pomyslel si a ucítil na tváři osvěžující východní vánek. Mírný závan s sebou přinášel vůni čerstvých květů, několik bílých okvětních lístků zavířilo místností a pozvolna dopadlo na tmavou kamennou podlahu.

Někdo zabušil na vstupní dveře. „Bůh větrů je s vámi,“ zaslechl hned poté hlas nějakého alfa. „Poslal sem svůj osvěžující východní vítr, aby posílil vaši schopnost vcítit se do podstaty věcí.“

Sinthoras se otočil a uklonil se rudovlasému alfovi, stojícímu na prahu. Černohnědý plášť zakrýval návštěvníkův oděv. „Děkuji vám, že jste ochoten svým talentem podpořit mé malování, Helòhfore. Jen díky vám se mi podaří docílit toho, aby se mé kresby staly něčím skutečně jedinečným.“

Helòhfor vstoupil do místnosti, v patách mu kráčeli dva otroci v prostých šedých šatech. Podle tělesné stavby obou mužů nebylo obtížné uhodnout, že to jsou lidé. Jejich šeredné, hrubé rysy, které se jen stěží daly nazvat obličejem, zahalil alf závojem. Nikdo, kdo měl v sobě alespoň kousek důstojnosti, nedovolil, aby otroci pobíhali po městě s nezakrytým obličejem.

Jeden z otroků odebral Helòhforovi plášť, takže vysvitlo, že alf má na sobě černý hedvábný oděv s ozdobným tmavě rudým lemováním. Druhý otrok nesl v ruce velký kufr, a když mu dal Sinthoras znamení, postavil ho na zem vedle křesla. Helòhfor potom mávnutím ruky odehnal otroky pryč a posadil se. Pozorně se zadíval na hostitele, ruce volně spočívaly na opěradlech. „Jste si jistý, že to opravdu chcete, Sinthorasi?“

„Za každou cenu,“ vydralo se bez váhání Sinthorasovi ze rtů. „Nesmírně toužím zjistit, co se stane, když spojím své umělecké nutkání a sklony s účinky tónů někoho, kdo se umí dotknout duše.“

„Inu, to ani já sám nedokážu předpovědět. Každý alf vnímá tyto dotyky poněkud jinak.“ Helòhfor upřel černé oči na Sinthorase a důkladně ho zkoumal pohledem. „Můžete upadnout do transu a ztuhnout jako kus dřeva. Může vás popadnout přání vyskočit z okna a zřítit se do hlubin. Nebo třeba zatoužíte po krvi.“ Alf se schopností dotýkat se duše pohlédl na plátno. „To, že ve stavu, v němž se ocitnete, dokončíte rozdělaný obraz, je pouze jednou z mnoha možností.“

„Udělejte to, Helòhfore!“ žádal ho Sinthoras. Jeho slova byla směsicí prosby, touhy a příkazu. Uvědomoval si, že se chová nezdvořile, nedokázal se však tomu ubránit a ovládnout se. Za každou cenu toužil stvořit dílo, jímž zcela zastíní obrazy ostatních malířů v Avaridě. Aby všichni viděli, že je nejen vynikající válečník, ale i umělec, jemuž není široko daleko rovno. „Udělejte to,“ dodal jemněji a pospíchal k plátnu.

Dotkne se plátna jen jedinou barvou, jen jednou jedinou! Jenže právě ta dodá jeho dílu naprostou dokonalost. Bude dokonalé a nenapodobitelné. Opatrně odšrouboval uzávěr sklenice a spatřil, jak se v ní rozzářila tmavě žlutá barva. Sinthoras se zachvěl, uchopil tlustý štětec a toužebně, zároveň však i netrpělivě pohlédl k alfovi a čekal, kdy se dotkne jeho duše.

Helòhfor otevřel kufr a vyndal z něho nějaký nástroj. Jeho korpus tvořila páteř, obratle byly navzájem spojeny stříbrnými prvky. K nástroji byly připevněny ventily, částečně propojené tenkými drátky. Do jednotlivých kostí byly navrtané různě veliké otvory. Alf vytáhl z kufru další součástky, kovové, skleněné i z různých kostí. Tiše si něco pobrukoval, přičemž zasunoval součástky do předvrtaných otvorů. Nakonec nalil trochu nahnědlé tekutiny do baňaté nádoby, kterou přišrouboval ke konci páteře.

Sinthoras pozorně sledoval každičký Helòhforův pohyb, proto mu neuniklo, jak přesně do sebe jednotlivé součástky přístroje zapadají. Žádný alf, o nějaké jiné bytosti ani nemluvě, nedokázal hrát na tento nástroj bez dlouhého studia a nácviku u zkušeného mistra. Říkalo se, že používaná kapalina je výtažkem mozkové tekutiny mnoha mrtvých a že v ní jsou uchovány všechny jejich sny a myšlenky. Vibracemi vyluzovaných tónů se uvolnila moc, kterou tekutina v sobě skrývala, a ta pak působila na posluchačův rozum.

„Otevřete se inspirativní síle mrtvých a smrti samotné, Sinthorasi. Samusin nechť chrání vaši duši,“ zašeptal Helòhfor a přiložil ke rtům náustek. Bříška prstů jemně spočinula na klapkách.

Helòhfor do nástroje jemně zadul a místností se rázem rozezněl pronikavý tón. Kapalina zaklokotala, nejprve váhavě, poté stále prudčeji, jako kdyby přicházela do varu. Sinthoras postřehl, že z ní stoupá pára, která ve skleněných prvcích přístroje ihned začala vířit. Zdálo se, že Helòhfor svou hrou vdechuje do přístroje hned několik vzdušných proudů najednou a vytváří tak vysoké, zcela disharmonické tóny.

Sinthorasovi se zježily chloupky na rukách i v zátylku, někde vzadu za očima ucítil pronikavou bolest, která ho v mžiku oslepila. Lapal po dechu a vzdoroval bolestem. Najednou se tóny změnily a vytvořily překrásnou melodii.

V hlavě se mu zrodila vlna energie, která projela celým tělem. Alf spatřil, jak mu prsty zalilo namodralé světlo. Východní vítr ho nesměle hladil po obličeji a vdechl mu inspiraci, kterou potřeboval a na kterou tak čekal.

Sinthoras jen přihlížel, jak jeho ruka namáčí štětec v barvě, jak štětiny vlhnou a jak ruka vede štětec přesně na místo, které se jí jeví jako nejvhodnější. Vedla ho božská inspirace, jeho duše a východní vítr se podřídily nadpozemským tónům.

Jemná špička hrubého, chlupatého štětce pomalu klouzala po plátně a zanechávala na temném podkladu rovnou, tmavě žlutou linku, která se neustále ztenčovala. Sinthoras slyšel škrábavý zvuk, s nímž se zbytek barvy přenášel na podklad.

Barva se podobala směsi roztaveného olejnatého zlata s nádechem černého tionia. Kovově se třpytila, a přesto se v této neobvyklé, tmavě žluté barvě skrýval život. Zkapalněný život, jenž z ní výhružně vyzařoval.

Štětinky prudkým pohybem sklouzly doprava a pak se trhaně obrátily zpět. Čára se přitom stávala stále tenčí a trhanější. Nedokonalé!

Jenže Sinthoras věděl, co jeho dílu ještě chybí.

Před očima se mu rýsovala představa, jak bude obraz vypadat, až bude hotový, a v duchu už slyšel, jak ostatní vyslovují jeho jméno. Jak ho říkají plni závisti, plni obdivu a uznání.

Hrot štětce se přenesl k nádobce s barvou, vklouzl dovnitř a vyklouzl ven. Ulpěl na něm neskutečně maličký zbyteček jedinečné barvy.

Je jí moc málo! Stav dokonalé harmonie, v němž se Sinthoras nacházel, utrpěl trhlinu, zející ránu, z níž vyprchávalo a unikalo umělecké vnuknutí. „Raleeho!“ pronikavý výkřik dolétl až k pootevřeným dveřím.

Sinthoras se nestačil divit. Jeho duše se vydala za hlasem, jako kdyby ji ze sebe vypudil, zatímco tělo nehybně setrvávalo u malířského stojanu.

Volání prolétlo chodbou, na jejíchž stěnách z tvrdého dřeva visely obrazy plné ponuré krásy, a poté proniklo i uměleckými rytinami na dřevě dvoukřídlého portálu, na němž byl zvěčněn výjev z nějaké bitvy.

Dále Sinthoras nedohlédl.

Někdo prudce rozrazil pravé křídlo portálu. Urostlá, mladá lidská žena v přiléhavých tmavě šedých šatech se jím rychle protáhla a spěchala k místnosti, v níž alf zpravidla maloval.

Jeho duše ji následovala, bez ustání kolem ní kroužila.

Podle lidských měřítek byla nepřirozeně krásná, proto nemusela nosit závoj. Dokonce i alfové museli uznale protáhnout ústa a připustit, že by se mohla měřit i s jejich největšími kráskami. V modrých očích však měla slzy a černé vlasy za ní povlávaly jako smuteční závoj. Kolem krku měla kožený otrocký řemínek s třemi droboučkými stříbrnými přezkami, který jí tak těsně svazoval hrdlo, že se jen s námahou dokázala nadechnout. Jíst a pít stejně směla pouze na alfův pokyn.

Raleeha dorazila k pootevřeným dveřím, jimiž vnikalo do chodby světlo a za nimiž pobýval její poručník. Zabušila na ně a čekala, kdy dostane povolení vstoupit do místnosti. Kdyby tak učinila bez vyzvání, znamenalo by to její smrt. To jí vštípil sám Sinthoras. Raleežina předchůdkyně zaplatila za podobné bezmyšlenkovité jednání životem, a to mu sloužila už celý jeden díl nekonečna. Sinthoras lidem zásadně nic neodpouštěl.

Alf fascinovaně zjistil, že pohled, který se mu s Helòhforovým vydatným přispěním naskytl, mu o ženě prozradil mnohem víc než obvykle. Tón, kterým ji přivolal, ženu varoval a ona věděla, že je s něčím nespokojen. To ji stejným dílem jak zarmoutilo, tak i zneklidnilo.

Hudba v místnosti utichla. Helòhfor přestal hrát, neboť vycítil, že něco neprobíhá tak, jak by se pánu domu líbilo.

Sinthorasova duše se nějakým zvláštním způsobem protáhla dveřmi a vměstnala se zpátky do alfova těla. Duše ukončila putování, aniž by své dílo dokončil. Její vinou!

„Pojď sem,“ přikázal ženě jemným hlasem, aby ji ukolébal v předstíraném bezpečí. Nedá najevo, jak ho rozzuřila. Zatím ještě ne.

Raleeha rozechvěle otevřela dveře, sklopila zrak k zemi a vstoupila dovnitř. Nesměla se ho dotknout pohledem. Ne, pokud jí to sám nedovolí.

„Můj pane, jak vám můžu být po vůli?“

„Raleeho, říkal jsem ti, že mi máš oznámit, kdyby zásoba pirogandské žluti začínala docházet,“ pronesl mírně a pásl se na ženině narůstajícím strachu. Raleehou otřásl ledový chlad. Dopustila se chyby a on na ni byl příliš hodný! Musela předpokládat, že je její osud zpečetěn.

Roztřeseně přivřela oči. „Zabijte mne rychle, veliteli,“ požádala ho a kousla se do spodního rtu, aby potlačila vzlykání. „Doufám, že mě Lotorovi předkové laskavě přijmou mezi sebe.“

„Pirogandská žluť, Raleeho.“ Sinthorase neopouštěl opojný pocit. Přestože se jeho duše přestala vznášet, hlava to zatím odmítala brát na vědomí. Cítil ženin strach, vycházela z něj omamná, nasládlá vůně.

„Bylo to mé opomenutí, veliteli.“ Vrhla se před ním k zemi. „Zdálo se mi, že nádobka je ještě z jedné třetiny plná. Oči mě zmátly, můj pane.“

Sinthoras k ní přistoupil blíž. Nikdo nikdy neslyšel, když se k němu blížil některý z alfů, pokud si to dotyčný sám nepřál. Byla to jedna z mnoha jejich zázračných vlastností. Štíhlá, téměř vychrtlá ruka uchopila ženu pod bradou a zvedla jí hlavu vzhůru. „Podívej se na mne.“ Z donucení přelétla pohledem alfovu tvář. „Na kolena, Raleeho.“ Zvedl jí hlavu ještě výš, takže se mu musela dívat přímo do obličeje, černý kožený pásek kolem ženina krku jemně zavrzal.

Raleeha ztratila řeč. Uvědomovala si, že ji alfova krása nesmírně blaží, okouzlení dokonce na chviličku zahnalo i strach. To byl ostatně jeden z důvodů, proč se mu dobrovolně podřídila a slíbila poslušnost.

Alf na ni káravě pohlédl, černočerné oči na ní postřehly sebemenší maličkost. Nikdo nevlastnil krásnější lidskou otrokyni než on. Zabít ji by bylo velké plýtvání. Přesto musela dostat trest, který ji tvrdě zasáhne a donutí trpět. Tělesně i duševně.

„Víš, že tuto žlutou barvu je možné obstarat jen za velmi vysokou cenu a každému, kdo po ní touží, při tom hrozí značné nebezpečí. Chtěl jsem dnes dokončit obraz. Z tohoto důvodu jsem požádal Helòhfora, který se umí dotýkat duše, aby sem přišel, aby mne povznesl a umožnil mi stvořit dílo, jaké nikdo jiný nesvede.“ Stále ještě měl prsty přiložené k ženině bradě, jemně ji tlačil do kůže. „To však nebudu moci udělat. Kvůli tobě.“

„Byla to ode mne neodpustitelná nedbalost, veliteli,“ pronesla Raleeha chraplavým hlasem.

Slova, která žena právě pronesla, nebyla pouze předstíraná lítost. Sinthoras věděl, že je úplně zničená, má pocit, že zradila umění svého pána. Umožnil jí, aby krátce pohlédla na obraz.

Raleeha se roztřásla. „Takové nadpozemské umění – a kvůli mému opomenutí není dokončené!“ Polykala sliny, aby si zvlhčila hrdlo, zatímco jí po tváři stékala další slza. Slza studu, nikoliv strachu.

„Raleeho, vždycky jsem byl s tebou a s tvými službami spokojený,“ řekl Sinthoras s nádechem upřímného zklamání v hlase. „Před tebou jsem nikdy neměl žádnou otrokyni, která by dokázala uspokojit mé potřeby tak dokonale jako ty. To je důvod,“ úzké prsty ji pustily, „proč zůstaneš naživu.“

„Pane,“ vykřikla žena rozradostněně, přičemž pořádně nechápala, jak je možné, že se jí dostalo takového milosrdenství. Padla před ním na kolena, políbila lem alfových šatů a špičky bot. „Už nikdy nic neopomenu!“

Dotkl se jí na ramenou a Raleeha k němu vděčně vzhlédla. Potom se vyděsila, když v Sinthorasově pravé ruce spatřila tenkou dýku. Alfovi se její zděšení velice líbilo.

„Říkala jsi, že tě zmátly oči?“

„Ano, můj veliteli.“

„Potom potrestám jenom je, Raleeho, zbytek tvého těla na tom nenese vinu a bude mi i nadále prokazovat dobré služby.“ Levou rukou ji chytil za vlasy, pravou dvakrát bleskurychle bodnul dolů a zničil jí oční bulvy dříve, než stačila mrknout.

Mladá žena vykřikla, ale nesnažila se vytrhnout z alfova sevření. Poddala se trestu. Po tvářích jí stékala průzračná tekutina smíšená s krví, držela se kolejí, jimiž se předtím řinuly slzy.

Sinthoras se zhluboka nadechl a pocítil náznak zadostiučinění. Pustil bujné černé vlasy a otřel si o ně dýku, než ji zasunul zpět do pochvy. „Očekávám, že se brzy budeš pohybovat mým domem zcela bezpečně a stejně rychle, jako kdybys viděla,“ podotkl a uvolnil prostřední přezku řemínku na krku. „Běž ke Kaile a požádej ji, aby tě ošetřila. Pro dnešek budeš ušetřena dalších povinností. Uznáváš, že jsem k tobě milosrdný?“

„Ano, veliteli,“ pronesla s pláčem a přitiskla si ruce k vypíchnutým očím.

„Dokaž mi, že sis to navzdory své chybě opravdu zasloužila. Ven!“

Mladá žena se zvedla, nejistě šátrala kolem sebe, přičemž úpěla bolestí. Trvalo jí dlouho, než našla východ z místnosti.

„Kdyby to byla moje otrokyně,“ zaslechl Sinthoras v zádech Helòhforův hlas, „bylo by z ní žrádlo pro mého upíra noci.“

Alf se otočil. Helòhfor mezitím rozebral nástroj a uložil ho do kufru. Kufr zavřel a zůstal stát vedle křesla.

„Kdyby to byla obyčejná otrokyně, okamžitě by přišla o život a nesměla by posloužit ani jako žrádlo pro upíra noci,“ odvětil Sinthoras. „Jenže ona je Lotorovo dítě, a navíc mě na slovo poslouchá. Její utrpení mě těší více, než kdybych ji zabil.“

„Myslíte, že vám tento čin někdy odpustí?“

„Ona si myslí, že to je její vina,“ opravil ho Sinthoras s úsměvem. „Já jsem jí odpustil.“ Potom se zlomyslně zasmál. „Já jí nemusím rozumět, Helòhfore. Mám ji tu jenom proto, aby mi sloužila.“

Alf ovládající umění dotýkat se duše zpočátku neodpověděl, pouze přivolal své otroky. „A já nemusím rozumět vám, Sinthorasi. Já jsem sem přišel jenom proto, že mi zaplatíte. Pošlete mi zlato domů.“

„To učiním. Děkuji vám za vaše služby. Chtěl bych říct, že jsou opravdu mimořádné. Byla to pro mne vynikající zkušenost, kterou bych si u příštího obrazu rád zopakoval.“ Odvrátil se od něj, prošel místností a zamířil ke dveřím na opačné straně. „Nyní mne omluvte. Musím si obstarat novou barvu.“

* * *

Raleeha klopýtala po schodech dolů do traktu, kde byli ubytovaní otroci. Zoufale potřebovala, aby jí někdo zmírnil muka. Měla pocit, že jí bolest prosakuje očima až do mozku, nohy se jí třásly slabostí.

„Kailo?“ vykřikla ztrápeně, když nechala portál za zády. „Kailo?“

„Co je, Raleeho?“ slyšela říkat dozorkyni, která se hned poté vylekaně nadechla. Stejně jako ona byla i Kaila člověk, pouze o něco starší. „Má ty dobroto! U všech bezectných!“

„Velitel byl ke mně laskavý. Zasloužila jsem si smrt,“ odvětila Raleeha rychle, aby jeho skutek vysvětlila a ospravedlnila. Pak ucítila, že ji žena uchopila za ruku a někam vede. „Poslal mě za tebou, abys mě ošetřila.“ Kaila ji bez okolků dotlačila k lavici a posadila ji na ni. Mladá žena se déle nedokázala udržet na nohou.

„Raleeho, alfové neznají laskavost a milosrdenství. A Sinthoras nejmíň ze všech. Všechno, co dělají nebo co připustí, aby se stalo, vychází z jejich podlosti.“ Někde něco zarachotilo, zacinkaly skleničky, pak bylo slyšet klokotání. „Přiložím ti na oči chomáčky vaty napuštěné culinovou šťávou. Ta zabrání infekci. Dávej pozor, bude to pálit.“

Když se leptavá šťáva dotkla ran, Raleeha naplno vykřičela veškerou bolest a city, které jí zmítaly. Kaila jí ovázala kolem očí a hlavy obvaz, aby vata držela na místě.

Navzdory bolesti měla Raleeha radost, že zůstala naživu. Tak bude moct dále sloužit svému pánovi. Přišla k němu naprosto dobrovolně. Jednou ho totiž zahlédla nedaleko vesnice, kde žila. Alf právě maloval obraz a dílo, které na plátně vytvořil, ji magickou silou přitahovalo. Nedokázala se od něj odpoutat. Stejný účinek na ni měl i alfův půvab.

„Cos vlastně provedla?“ zeptala se jí Kaila.

„Zničila jsem mu obraz. Neměl dost barvy.“ Raleeha si v duchu vybavila malířský stojan a krásu, jakou na něm spatřila. Její velitel maloval velice živě, jeho temperament se mnohdy výrazně odrážel i v alfově tvorbě. Při malování často nadával, klel nebo se smál, občas mrštil paletou, když se mu vlastní dílo nelíbilo nebo když se mu něco nepodařilo tak, jak si představoval. Nebylo výjimkou, že sám vlastnoručně zničil obrazy, na nichž předtím dlouho pracoval.

Raleeha byla přesvědčená, že všechno, co kdy namaloval na dřevo, pergamen nebo plátno, bylo naprosto dokonalé. Uchovávala zbytky zničených výtvorů a chránila si je ve své komůrce jako drahocenné poklady.

„On ti kvůli tomu, že mu chyběla trocha barvy, vypíchl oči?“ Kaila si odplivla. „A tys ho za to nezačala nenávidět?“

„Ne. Jak bych mohla? Byla to moje vina.“ Raleeha si teprve nyní uvědomila, jak krutého trestu se jí ve skutečnosti dostalo. Už nikdy nebude moci pohlédnout na Sinthorasův překrásný obličej, který v ní vyvolával takovou blaženost!

Byla na smrt nešťastná a dala se do pláče.

Ishím Voróo (Země za horami), dvacet sedm mil na východ od říše alfů Dsôn Faïmon,
na úrovni vrcholku paprsku Shiimāl, 4370. část nekonečna (5198. sluneční cyklus), léto

„Caphalore!“

Černovlasý alf otočil hlavu doleva a zadíval se nahoru do koruny černého buku, jehož tmavě šedé listy se zvolna kolébaly ve večerním vánku. Někde tam se skrýval jeho dobrý přítel Aïsolon, který nedal jinak, než že ho chce doprovodit. Caphalor držel v levé ruce luk, pravice volně spočívala na toulci připevněném k opasku, v němž měl nachystané lovecké šípy.

„Mlč!“ odsekl tlumeně. „Sám ji vidím.“

Myslel tím hlubokou stopu, kterou v lesní půdě zanechal baroun. Stopovali tu stvůru od chvíle, kdy vyšla první denní hvězda, a zvíře oběma alfům lov nijak neusnadňovalo. Baroun neustále hledal úkryt někde v lesíku, kde ho díky barvě srsti téměř nebylo vidět. Tak nápadnou stopu v hlíně by však našli i ti nejhloupější lidé. Vytrvalá štvanice zřejmě svedla stvůru k neopatrnosti – nebo že by zvíře lovcům stopu schválně nastražilo, aby je vlákalo do pasti?

Zašustilo listí, potom se Aïsolon skokem ocitl na zemi vedle Caphalora. I on držel v ruce luk. „To je můj první baroun,“ prohlásil rozradostněně. „Jsem moc zvědavý, jak dlouho nám potrvá, než ho dostaneme.“

„Je to mladé zvíře. Jedna rána musí stačit.“ Caphalor vytáhl šíp, jehož konec byl opatřen plochým železným kolečkem, velkým jako mince. Stačí jeden zásah do správného místa barounovy lebky a zvíře se zhroutí v bezvědomí k zemi.

Aïsolon ho napodobil. „No, i mladí bývají velcí jako óarci a váží tolik co oni. Zuby barounů prý prorazí dokonce i zbroj vyrobenou z tionia.“

„Máš strach, Aïsolone?“ utahoval si z něj Caphalor přátelským tónem a přiložil šíp k tětivě.

„Ne. Řekl bych, že nepodceňuji nebezpečí,“ opáčil přítel. „Moje nesmrtelnost nemusí skončit právě dnes, někde v barounových spárech.“

„Je vidět, že jsi ještě mladý. Starší z nás by se pokusili chytnout to zvíře holýma rukama.“ Caphalor se tiše zasmál a vykročil vpřed.

Bok po boku kráčeli světlým lesem, jenž se výtečně hodil k lovu lukem a šípy – za předpokladu, že se jejich cíl konečně ukáže.

Caphalor spolu s Aïsolonem původně sledovali stopu jednoho kimara, ale baroun je předešel a samce sežral. Posledního barouna přitom spatřil před sedmatřiceti částmi nekonečna. Lovecká společnost, která se tehdy sešla, byla ovšem velice početná. Dnes byli v lese pouze dva lovci. Měl slušné vyhlídky, že právě on bude tím, kdo zasadí rozhodující ránu.

„Mysli na to, že ho chceme živého!“ připomínal Aïsolonovi, protože chtěl zvíře polapit a přinést je dceři. Měla opravdu mimořádné schopnosti v umění vnutit nižším stvořením svou vůli. Měla by z dárku obrovskou radost – na rozdíl od matky. Ale nejdříve musí barouna vystopovat, teprve potom si může lámat hlavu Enoïlinými myšlenkami a nadávkami.

„Tam vlevo,“ řekl a ukázal hrotem šípu na ostrůvek hustého křoví. „Hoď tam něco, abychom barouna vyhnali ven.“

Aïsolon se rozhlédl, objevil příhodnou větev, zvedl ji a mrštil jí do houští.

Bylo slyšet vzteklé zaryčení. V houští to zašustilo a hned poté vyrazil baroun z úkrytu. Byl téměř tři kroky vysoký, pohyboval se na dvou nohách a byl pokrytý šedohnědou, šupinatou kůží. Vztyčil se před oběma alfy, když byl od nich ještě padesát kroků daleko. Skutečně se podobal óarcovi, jenom měl mnohem silnější a delší spodní čelist plnou špičatých ostrých zubů. Malýma, hluboce zapadlýma očima se nepřátelsky zahleděl na lovce. Strach by vypadal jinak. Rozevřel spáry, tvořené sedmi prsty zakončenými dlouhými nehty, a připravoval se k boji. Rána od takového spáru by si rozhodně v ničem nezadala s útokem vedeným sedmi noži.

„Hleďme,“ vydechl Aïsolon a napnul luk. „Je impozantní.“

Caphalor strhl zbraň vzhůru, natáhl tětivu a vystřelil ještě dřív než přítel. Tupý šíp prosvištěl vzduchem rovnou k cíli, ale baroun ho srazil a rozdrtil. Totéž provedl s Aïsolonovým šípem a prudce se rozběhl k alfům. Zdálo se, že ho přešla chuť nechat se dál štvát. Teď se sám promění v lovce.

„To chceš přinést své dceři?“ uklouzlo Aïsolonovi nechápavě. Rychle vytáhl další šíp.

Caphalor byl opět rychlejší a tentokrát zasáhlo kovové kolečko místo těsně nad kořenem nosu.

Baroun lehce klopýtl, omámeně potřásl hlavou, udělal dva kroky stranou, aby se vzpamatoval, potom se tryskem hnal dál. Listí a hlína mu odletovaly od noh vysoko do vzduchu, na měkké půdě hlasitě duněly barounovy kroky. Aïsolonův šíp zasáhl zvednutou paži zvířete pokrytou tvrdou rohovinou, jíž si zvíře chránilo hlavu. Baroun zařval, aby celý les slyšel, že ho popadla touha zabíjet.

Caphalor odhodil luk a zvedl ze země pořádný klacek. Vítr k němu zanášel barounovy výpary. Pach mu vnikl do nosu: drsný a pichlavý, mladý a silný. Zřejmě chtěl oběma útočníkům nahnat strach.

„Přišels o rozum?“ Aïsolon pomalu couval a zároveň pálil jeden šíp za druhým. Baroun při každém zásahu vztekle zařval. „Budeme ho muset zabít!“

„Ne.“ Caphalor si stoupl před strom, odepnul si od boku toulec se šípy, shodil kabát a čekal na útok. Spoléhal na svou rychlost a obratnost v boji. Obvykle používal dlouhé, úzké dýky, ale pokud chce barouna přinést dceři živého, pomůže mu proti takovému tvorovi jen hrubé, neelegantní násilí.

Jedenáct kroků.

Aïsolon vytáhl šíp s ostře nabroušeným hrotem. „Pro případ nouze,“ podotkl stroze.

Caphalor se nenamáhal s odpovědí. Baroun byl přímo před ním a vrhl se na něj se široce roztaženými tlapami. Otevřená tlama, z níž vycházel hlasitý řev, se nemohla dočkat, kdy se do lovce zakousne. Alfa udeřil do nosu horký, páchnoucí dech, v němž ulpěly stopy po kimarovi, kterého šelma před nedávnem sežrala.

Caphalor se odrazil. Vyskočil vysoko nahoru a přitáhl nohy. Volnou rukou se přidržel jedné ze spodních větví. Cítil, jak se strom zatřásl, když baroun v plné rychlosti narazil do kmene. Kolem něho zavířilo několik padajících listů. Podíval se dolů.

Barounovi tekl z několikrát zlomeného nosu široký proud modré krve. Podle nepřítomného výrazu v malých očích alf poznal, že zvíře ztratilo orientaci. Změnil se i pach, který vydávalo. Nesmírný vztek byl vystřídán strachem.

Jenže strach mu nijak nepomohl, posloužil pouze alfovi.

Caphalor se pustil a skočil na potácející se stvůru, která se navzdory těžkému otřesu po nárazu do stromu nechtěla složit. Při dopadu se mohutně rozmáchl dřevěným kyjem, který oběma rukama pevně svíral, a když se podrážky bot dotkly barounových zad, udeřil.

Tlustý kyj se zlomil, baroun vyděšeně zavyl a klesl na kolena, tlapy bezmocně dopadly na zem.

Caphalor skočil zvířeti za záda, přičemž mu uštědřil další prudkou ránu podpatky, a baroun se definitivně zhroutil k zemi. Přistál na měkkém, černém listí.

Několikrát zachrčel, nakonec se převalil na bok a pokusil se alfa pravou nohou nakopnout.

Vtom odněkud přilétl velký stín, vrazil Caphalorovi do hrudi a odhodil ho o několik kroků dozadu. Alf ztlumil dopad kotoulem, pak se rychle zvedl na nohy, vytasil dýku a držel ji připravenou, aby mohl hned zaútočit.

Odněkud se vynořil třetí alf! Seděl na upíru noci, který Caphalora srazil, a dlouhým oštěpem se vrhl na barouna. Úzký hrot projel zvířeti krkem. Alf se vztyčil v sedle a celou váhou zarazil oštěp dolů, takže hrot projel zvířeti krkem a zabodl se do země. Potom cizinec ladně sklouzl po ratišti oštěpu a půvabně přistál na zemi vedle umírajícího barouna.

„Ohó!“ vykřikl Caphalor zlostně. „Co to děláš s mojí kořistí?“ Pospíchal ke světlovlasému alfovi, jenž právě vytasil maličký nožík, jímž stvůře rozpáral bok a zabořil ostří hluboko do široké rány. Potom do vyhloubeného otvoru zasunul dlouhý krk lahvičky, do níž nabíral zlatožlutou tekutinu, vytékající ze zabitého zvířete.

„S tvojí kořistí? Mně se zdálo, že s tím barounem bojuješ o holý život,“ odsekl alf přes rameno.

„Chtěl jsem ho dostat živého,“ vysvětloval Caphalor vztekle. „Taky by se mi ho podařilo chytit.“ Došel k sokovi. „A pak se tu najednou objevíš ty.“ Dobře věděl, co se před ním děje. Slezina barounů byla plná neuvěřitelně vzácné substance, pirogandské žluti. Právě kvůli ní alfové uspořádali před sedmatřiceti částmi nekonečna lov na jiného barouna.

„Já myslím, že jsem ti zachránil život,“ odvětil alf a bezostyšně dál plnil fiólu. „Chtěl tě kopnout. Kdyby nebylo mého upíra noci, zasáhl by tě drápy. Takže mi buď vděčný, příteli, a táhni si po svých.“

Caphalor si obhlížel znaky na černé, umělecky zdobené zbroji z tvrzené kůže: válečník, svobodný, mnohokrát vyznamenaný za statečnost a vítězné boje ve jménu Nesmrtelných, jak mu prozradily tioniové destičky na hrudi. To, že alf nosil drahou zbroj i mimo bitevní pole, Caphalorovi dokazovalo, jak velkou váhu klade jeho protějšek na svůj titul a stav. Jeho samotného by nikdy ani nenapadlo, aby se takhle vyšňořil.

„Tvůj přítel rozhodně nejsem,“ pronesl. „Neseš vinu na tom, že někomu, koho mám velice rád, nebudu moct přinést dárek, i když jsem to slíbil.“

Poslední kapky pirogandské žluti natekly do lahvičky, kterou alf hned poté vytáhl z těla mrtvého barouna. Když se řez zavíral, bylo slyšet tiché mlasknutí. Alf si hrstí listí setřel modrou krev z prstů, zašrouboval fiólu a vstal.

„Já tě znám,“ řekl. „Ty jsi Caphalor.“

„My už jsme se někdy potkali?“

„Ty sis mě nevšiml. Setkali jsme se, když Nesmrtelní přijímali nejstatečnější bojovníky. Ty jsi patřil k těm, jimž Nagsor Inàste v Hale triumfů požehnal, ve věži z kostí.“ Kývl na něj. „Mám radost, že jsem měl tu čest zachránit takového skvělého bojovníka před barounem.“ Hlas mu překypoval výsměchem, výraz v obličeji prozrazoval, že ta slova nemyslí vážně. Dokonce se v něm mihl i náznak opovržení. Povýšenosti. Že by ze závisti?

Caphalor cítil, že ho hněv ani zdaleka neopouští. Měl co dělat s domýšlivým bojovníkem, který zatím marně touží po uznání, s jedním z těch, co by udělali cokoliv, jen aby se jim dostalo přízně Nesmrtelných. „Ten baroun by mě nedostal. Můj přítel Aïsolon by se o to postaral. Protože nestřílel, nebyl jsem v nebezpečí. Nanejvýš díky tvému spornému jezdeckému umění.“

„Nic ve zlém. Lituji, že jsem zabil tvůj dárek. Nechej tu mrtvolu vykuchat a nacpi dovnitř pár otroků, nejlíp šotků, a hned bude zase vypadat jako živý. Nikdo to ani nepozná.“ Aniž by aspoň nějak naznačil, že ho jeho čin mrzí, uchopil fiólu s třpytící se substancí. „Měj se dobře. Já bych teď chtěl dokončit jeden obraz.“

Caphalorova pravá ruka vystřelila vzhůru. Přitom natočil dýku a udeřil rukojetí do tenkostěnného skla.

Alf měl rychlé reflexy a útoku se vyhnul – a narazil rovnou do druhé dýky. Křehká nádobka praskla, pirogandská žluť se rozstříkla všude kolem a vylila se na lesní půdu.

„Taková škoda,“ prohlásil Caphalor s falešným úsměvem a schoval dýky. „Určitě by to byl jedinečný, nedostižně krásný obraz.“

Barvou potřísněný alf před ním zůstal stát, v ruce držel hrdlo fióly. Žluté kapky stékaly po tmavé zbroji. Po obličeji mu naskákaly černé linky, jako by měl vzteky puknout. „To ti nezapomenu,“ přísahal ponuře a hodil Caphalorovi zbytky lahvičky před nohy.

„Stejně jako já nezapomenu na to, co jsi mi provedl,“ opáčil Caphalor. Téměř jistě počítal s tím, že se alf na něho vrhne. Černá barva protivníkových očí prozrazovala nevypočitatelné chování a zákeřnost. Aïsolon došel k oběma alfům a stoupl si vedle Caphalora, ruku měl položenou na jílci krátkého meče.

Neznámý alf zamířil k upíru noci, který dlouhými řezáky vytrhával z barounova těla kusy masa. Přitom obratně odděloval maso od rohoviny. Upírův pán se vyšvihl do sedla, procválal lesíkem a rychle se od obou alfů vzdaloval. Od kopyt mu odletovaly jasné blesky.

„Ty nevíš, kdo to byl, že ne?“ Aïsolon sundal ruku z jílce meče a sehnul se pro luk a šípy.

„Ne. Měl jsem to vědět?“

„Jmenuje se Sinthoras. Je to jeden z nejctižádostivějších válečníků Nesmrtelných. Ale jak vyniká v boji, stejně tak je i namyšlený.“ Aïsolon podal Caphalorovi luk a toulec s šípy. „Patří k těm, co si říkají Komety. S rozšiřováním Dsôn Faïmonu by nejraději začali ještě dnes, ani by nečekali na zítřek. Chtějí získat co nejvíc vazalů, aby s nimi mohli vytáhnout proti elfům. Sinthoras je přímo posedlý hledáním dalších stoupenců, kteří by jeho záměr podpořili.“ Podíval se směrem, kde právě upír noci s jezdcem zmizeli. „Myslím, že na bitevním poli nechal část rozumu. Navzdory všem svým vítězstvím ještě neobdržel požehnání Nesmrtelných.“

Tak proto mi závidí. Caphalor mlčel a zadíval se na mrtvé, zčásti okousané tělo barouna a na žluté skvrny na černém listí. „Je velice nepravděpodobné, že bychom dnes vystopovali ještě jednoho barouna,“ prohlásil tiše. „Moje dcera bude moc zklamaná, nevím, jestli se mi ji podaří nějak utěšit.“

II.

Nesmrtelní se modlili ke Stvořitelce, aby jim seslala znamení.

A Stvořitelka se rozplakala, když viděla, co všechno musely její děti vytrpět. Tam, kde černé slzy dopadly k zemi jako planoucí hvězdy, vznikly požehnané krátery.

Vládci alfů pochopili znamení a v prvním kráteru, na který narazili, založili Dsôn Faïmon. Tak se zrodila pravlast našeho národa.

Epokryfy Stvořitelky,

I. kniha, kapitola 1, 8–11

Ishím Voróo (Země za horami), říše alfů Dsôn Faïmon,
Dsôn, 4370. část nekonečna (5198. sluneční cyklus), léto

Sinthoras zvedl těžké žulové klepátko na dveřích a zabušil jím na tvrdé dřevo. Zazněl osamělý, ponurý zvuk.

Pomalu ustoupil o pět kroků dozadu a pozorně se zadíval na Demenionův rozlehlý dům, vystavěný z černého dřeva. Přestavba fasády byla u konce, zdobily ji rytiny a řezby, které do sebe přesně zapadaly a plynule navazovaly jedna na druhou. Nepřehlédl ani malé ozdobné sloupky na průčelí a naleštěné stříbrné destičky, všechny prvky přitahovaly pohledy kolemjdoucích jako magnet.

Hlodala v něm závist.

Demenion si během každé části nekonečna dopřával novou úpravu fasády svého šestibokého sídla, stojícího na jižní straně živého náměstíčka Tåm. Dům měl vynikající polohu!

Sochy vytvořil sám spolu s několika významnými umělci z Dsônu. Při pohledu na postavy z tionia pokrytého vrstvou bronzu a stříbra se návštěvníkům i kolemjdoucím tajil dech, v tom se mu nemohl nikdo rovnat.

Okázalá bitevní scéna na průčelí domu sahala do výšky čtyř kroků. Demenion byl ústřední postavou. U nohou mu leželi pobití óarcové, trolové a barbaři. Zatímco těla byla vytvořená z kovu, zachovali autoři původní obličeje zabitých, vložili je do obrazu a natřeli lakem. Byla to namáhavá a nákladná procedura, jež od umělců vyžadovala absolutní přesnost při zacházení s lakem, ale hlavně s masem, které se mohlo snadno poškodit nebo zkazit. Takovou výzvu se odvážilo podstoupit jen několik umělců, neboť kůže nesměla ztratit původní barvu nebo svraštět, nesměla na světle vysychat, nebo dokonce zplesnivět. Na jedné straně by se tím sice dosáhlo fascinujícího efektu nezadržitelného rozpadu, u obrazů tohoto druhu to však nebylo žádoucí.

Sinthoras si pozorněji prohlédl mrtvé. V rysech tváří se jim odrážela hrůza, bolest a utrpení. A na místech, kde utrpěli smrtelná zranění a kde nyní zely otevřené rány, zlomeniny a vnitřnosti, umělci z bronzu opět dodělali kosti i maso. Bylo to okázalé dílo, o tom nebylo pochyb. Zároveň však značně nabubřelé a vychloubačné.

Kdo však žil v Oku hvězdy, k tomu ještě na náměstí Tåm, byl nucen neustále vystavovat na odiv, co vlastní. Zde mohli bydlet pouze hrdinové, vlivní alfové a nejlepší umělci. A právo bydlet na tomto náměstí stálo hotové jmění. Drahé několikapatrové budovy se občas kupovaly a zase prodávaly takovou rychlostí, že jste se někdy nestačili s novým sousedem ani seznámit, než se dotyčný zase musel vystěhovat a ustoupit zámožnějšímu alfovi.

Vyskytlo se dost takových, kteří obětovali veškeré úspory a bohatství, jen aby mohli v Oku dále bydlet, ale nakonec se přece jen museli přestěhovat do některého z paprsků, kde je pochopitelně přivítali s velkým posměchem.

Sinthorasova ústa se sevřela do úzké čárky. Už brzy bude i on majitelem jednoho z domů přímo v Dsônu, musí se stát jedním z nich. Vyhlédl si trojstrannou, dovnitř se stáčející věž, rovněž tady na náměstí Tåm. Překrásná stavba, vybudovaná ze sigurdáciového dřeva. Zdi zdobily bohaté intarzie, které za noci zářily jasněji než znaky a runy na okolních domech. Zaslouží si to. Už brzy povýší, v kapse měl příslib od nejvyšších míst. Potom to bude Demenion, kdo mu bude závidět.

Pohlédl ke dveřím, jež se právě před ním otvíraly. Ve světle modré róbě se před ním objevil lidský otrok, ne starší než deset částí nekonečna, hluboce se mu uklonil a ustoupil stranou, aby mu umožnil vstoupit.

Sinthoras kolem něj prošel bez pozdravu, bez jediného pohledu. Odporný člověk si nezasloužil nejmenší pozornost.

Alf považoval téměř za nestydatost, že Demenion nechal otroka pracovat s nezahaleným obličejem. Raleeha byla alespoň krásná, pohled na ni mohl dokonce i potěšit, pokud někdo dával přednost něčemu tak prostému a jednoduchému. Ale tenhle exemplář? S širokými lícními kostmi a odulými rty připomínajícími osla?

Znal cestu, kudy se šlo do zahrady, v níž se hosté obvykle shromažďovali, a po krátké procházce dorazil na místo ve dvoře, chráněné proti slunečním paprskům širokými plachtami. Rostla tam vzácná tráva, bílá jako kosti, a Demenion do ní nechal vysázet noční narcisy. Kolem rostly černé růže, šater latnatý a kolem šedých kamenů se ovíjel matně rudý břečťan. Vypadalo to, jako kdyby příroda zapomněla uprostřed zahrady používat barvy. Demenion se vskutku vyznal v pěstování rostlin, které lahodily oku.

Sinthoras zjistil, že pán domu a čtyři další alfové sedí u tmavě hnědé tabule, na niž si odložili poháry s nápoji. Tiše se mezi sebou bavili. Všichni patřili ke Kometám. On byl jediný, kdo měl na sobě zbroj, ostatní zvolili lehký oděv v tmavých barvách. Podle Sinthorasova názoru byl právě v tom mezi nimi rozdíl: ostatní tu a tam vklouzli do role válečníka, ale on válčením žil. Zbroj odkládal pouze u malířského stojanu. Když maloval, rázem byl z něho někdo zcela jiný.

Otrok upozornil sedící na nového hosta.

Demenion se zvedl a s rozevřenými pažemi mu vyšel vstříc. Gesto se vyznačovalo obezřetností, půvabem i nádechem jemnosti, kterou nebylo možné přehlédnout. Na válečníka byl až příliš jemný, ačkoliv právě to k politikovi dokonale sedělo.

„Sinthorasi! Už jsme na tebe toužebně čekali,“ řekl pán domu a mrkl na něho. „Již jsme se obávali, že tvůj nejnovější obraz je pro tebe důležitější než naše věc.“

„Musel jsem si ještě obstarat trochu barvy,“ odpověděl alf rychle a podal Demenionovi ruce, aby neuvízl v jeho objetí. Tělesné doteky, které mu druzí vnucovali, mu byly z duše protivné. Posadil se ke stolu a rozhlédl se kolem sebe: na vůdce nové obranné linie hvězdného státu.

Khlotòn pokrčil obočí. „Předpokládám, že nějakou zvláštní, že ano?“

„Ano. Pirogandskou žluť.“ Zlobil se sám na sebe, že mu tento náznak vyklouzl ze rtů. Teď se bude muset přiznat, že díky tomu slabochovi Caphalorovi přišel zkrátka. Stručně shrnul celou událost. „A tak zůstal můj obraz nedokončený,“ uzavřel vyprávění. „Hodil jsem ho do plamenů.“

„Takže Caphalor, tak, tak.“ Khlotòn pohlédl na Demeniona. „Není příznačné, že na sebe narazili zrovna oni dva?“

„Jak se zdá, Samusinovi se líbí, když do sebe narážejí protiklady,“ souhlasil s ním Sinthoras. „Ale už dost řečí o někom, kdo nad vším pořád jenom váhá. Přinesly nám naše oči a uši nějaké zprávy ze sousedního Ishím Voróo? Je mezi nimi něco, čím bychom mohli Nesmrtelné přesvědčit o správnosti našeho názoru?“

Demenion přikývl a ukázal na Rashànrase, jenž se hned poté zvedl. Vstával vždycky, když chtěl něco říct. Sinthoras ho považoval za chvastouna a tlučhubu. Bohužel to však byl tlučhuba s řadou skvělých zvědů a stopařů, kteří bez ustání sledovali, co se děje ve východní části Ishím Voróo.

„Objevují se náznaky toho, že se Lotorův rod zlodějů dobytka stále výrazněji prosazuje ve vzájemném boji barbarských kmenů o moc. Musím připustit, že mě to velice překvapilo. Vypořádali se s prvními protivníky a poražená vojska se připojila k armádě Lotorova rodu. Takže nyní ten pobuda Lotor velí asi třiceti tisícům takových, jako je on sám, a dobrá polovina jezdců, kteří bojují na hřbetech óarců, se dokáže aspoň udržet v sedle.“ Rashànras měl ve tváři kyselý výraz. „Jejich zvířata se samozřejmě nemůžou našim upírům noci vůbec rovnat. Ale přestože toho velice lituji, jsou schopni vrhnout bleskovým úderem do kterékoliv nepřátelské říše patnáct tisíc barbarů. Dopřejte té mizerné bandě ještě půl části věčnosti a hrozí, že se Lotor stane vládcem všech barbarských kmenů.“

„Kolik by to bylo vojáků?“ nadhodil Sinthoras. „Myslím celkem.“

„Jestli si Lotor podrobí všechny říše a bude velet jejich armádám, tak asi sto tisíc,“ opáčil Rashànras nevrle.

Khlotòn elegantně upil z poháru. „Vyšlete nějakého vraha, který vyřídí nejvyššího velitele jezdců na óarcích. Potom se jeho nástupci pobijí sami mezi sebou. Tak tomu u nich bývá pokaždé,“ prohodil opovržlivě.

Sinthoras zvedl ruku a tímto gestem zvýraznil nesouhlas. „Neměli bychom nic podnikat. Jen ať se Lotor stane jejich panovníkem – copak můžeme mít lepší důvod pro rozšíření naší říše než rozdrtit stádo, které by nás mohlo ohrožovat?“

„Myslíš si, opravdu? Nuže, já to vidím jinak. Jestli budeme čekat moc dlouho, tak bude ta pakáž nakonec připravena k protiúderu a mohla by nám způsobit větší ztráty, než by se nám líbilo. Neměli bychom tak plýtvat naší drahocennou krví,“ odporoval Rashànras. „V případě válečného tažení našim vazalům moc nevěřím. Kdysi i oni patřili k barbarům a v srdci jsou to pořád jenom jezdci na óarcích. Kdo ví, jak se na bojišti rozhodnou. Krev je hustší než voda.“

„A lépe se hodí k malování obrazů,“ dodal Demenion a vyvolal tím tichý smích.

Sinthoras se hlasitě nadechl, přičemž nespouštěl z Rashànrase oči. „Neřekl jsem, že máme čekat. Řekl jsem, že nezasáhneme, dokud nebude Lotor v čele.“ Sáhl do kapsy a vytáhl z ní pergamen. Pomalu ho před sebou rozprostřel na stole a posunul jej dvěma prsty tak, že zůstal ležet uprostřed. Opájel se údivem ve tvářích ostatních Komet, užíval si jejich nevíry a závisti, když na pergamenu rozeznali pečeť Nesmrtelných. „Zítra se setkám s oběma vládnoucími sourozenci. Chtějí se mnou hovořit.“

„Inàste s tebou!“ Demenion nemohl od pozvánky odtrhnout pohled. „Oni ti požehnají, Sinthorasi!“ V hlase mu zaznívala úcta. „Dostane se ti jejich požehnání. Takové privilegium!“

„Jsi důležitým zastáncem naší věci,“ okamžitě se k němu horlivě připojil Khlotòn. Zdálo se, že zapomněl na nepřátelství, a pilně se cvičil v předstírané poníženosti.

Sinthoras tyto klamné manévry dobře znal. Přesto se kochal pozorností, které se mu dostalo, a zároveň v duchu počítal, kolik času ho bude stát, než z posledních novinek sestaví strhující přednášku, kterou opřede vládnoucí sourozenecký pár, polapí je do sítě přesvědčivých slov a přesvědčí je, že je nutné jedním rázem rozpoutat válku, a to na všechny strany.

Kdyby bylo nejhůř, vyspí se až po audienci.

Ishím Voróo (Země za horami), říše alfů Dsôn Faïmon,
vrchol paprsku Shiimāl, 4370. část nekonečna (5198. sluneční cyklus), léto

„Ona se ještě nepřestala vztekat?“ Caphalor pohladil manželku Enoïlu po dlouhých černých vlasech, mezi nimiž probleskovaly čtyři žluté pramínky: věčná připomínka a poděkování přírody za darovaný život, která nikdy nevybledne. Prameny začínaly u čela a táhly se houštím černých vlasů jako žíly.

Každé alfce se ve vlasech vytvořil takový pramen, když porodila dítě a to přežilo přechod z útrob těla na svět. Kdyby porod přečkala každá dcera a každý syn, měla by dnes Enoïla sedmnáct takových pramenů. Jenže národ alfů provázela při porodech vysoká úmrtnost. Někteří z jejich známých se dokonce ještě nikdy nemohli těšit ani z těhotenství. Ne každá alfka byla tak plodná jako jeho žena. Enoïla byla výjimečná, a to v mnoha ohledech.

Enoïla sklonila hlavu a políbila mu dlaň. „Ona ti odpustí,“ pronesla s úsměvem. „Hned jak stráví zklamání.“

Caphalor si povzdechl. „Mělas pravdu. Kdybych mlčel a nic jí o barounovi neříkal, bylo by všechno lepší.“ Opětoval úsměv a pohladil ženu po tváři, potom se obrátil k balkónovým dveřím a vyšel ven na čerstvý ranní vzduch.

Caphalor miloval pohled, jenž se mu právě nabízel. Díval se přes vodní příkop až ke stromům s černým listovím, představujícím háj na hranici s Ishím Voróo. Nad korunami stromů kroužilo obrovské hejno ptáků, několikrát se nad nimi zatočilo a zamířilo k pevnosti na ostrůvku uprostřed vodního příkopu. Zhluboka se nadechl chladného, čistého vzduchu. Nikde žádná vůně kadidla, žádná voňavka, nic umělého. Prostě průzračné ráno.

Ucítil na zádech Enoïlinu útlou ruku a její teplo. „Jednou zase někde na nějakého barouna narazíš,“ utěšovala ho. „A potom ho dceři přineseš.“

„Na to jsem teď nemyslel.“ Uchopil ji za ruku a procházel se s ní po balkóně, táhnoucím se kolem celého domu.

Dům stál na konci krátké uličky a byl posledním nevojenským stavením v tomto paprsku. Caphalor ho spolu s Enoïlou sám navrhl: pětiboký, šedočerný dům s řadou arkýřů a výstupků, čtyři patra vysoký a se střechou ze stříbrných došků.

Dole se rozkládaly stáje a ubikace pro služebnictvo, nad nimi byly prostory, kde bydlela a zdržovala se jeho rodina, v dalším patře se nacházely ložnice a řada různě velkých místností včetně sálu, kde se pořádaly slavnosti. Úplně nahoru nechal zabudovat velká okna, aby jak on, tak i manželka měli ve svých pracovnách dost světla. Zde mohli malovat okolí, vytvářet abstraktní sousoší otroků na poli nebo vymýšlet písně pro nástroje, jejichž struny byly vyrobeny z vyschlých šlach trolů. Jenom ty dodávaly nástroji ten pravý, jedinečný zvuk.

Čím dál Caphalor kráčel, tím víc se před ním otvíral pohled na celý Dsôn Faïmon.

Protože všechna ramena paprsků se skláněla do středu směrem k Oku hvězdy, mohl se s Enoïlou na ostatní stavby dívat shora, a to až k věži z kostí, sídlu Nesmrtelných. Ovšem pouze s jistou mírou představivosti: věž byla od nich ve skutečnosti příliš daleko.

Jeho dům se nacházel ve špici paprsku, takže obě horní patra sahala výše než nejbližší okraje kráteru. Napravo i nalevo od jejich domu se rozkládala pole, na nichž pracovali otroci. Polnosti se musely obdělávat.

Caphalor ukázal k Dsônu. „Tam nad tím jsem přemýšlel.“ Oběma rukama se pevně chytil zábradlí.

„Nad budoucností naší říše.“ Enoïla se předklonila, opřela se o předloktí a obhlížela si okolí. „To ti setkání se Sinthorasem přineslo tolik námětů k zamyšlení?“

Caphalor dal najevo souhlas strohým kývnutím hlavy a lehce našpulil spodní ret, což často dělával. „Naše tři nejstarší děti se přestěhovaly do Avaridy a Riphâlgisu. Jedna se stala umělkyní a dva kněžími a všichni chtějí mít s otcem co možná nejmíň společného.“

„To není pravda! Rádi nás přicházejí navštívit.“

„Správně: navštívit. Je to pro ně nepříjemná povinnost a já mám strach, že u Tarlesy tomu jednou nebude jinak.“ Caphalor se opět hluboce nadechl. Tentokrát k němu vítr přivál vůni nabobtnalých bylinek pajoori. Někdo obětoval Nesmrtelným.

Enoïla se usmála. „Zrovna máš takovou tu náladu, kdy sám sebe strašně lituješ. Není to tak?“

Caphalor se zarazil a podíval se na ni. „Já si stěžuju?“

„Ano,“ odvětila Enoïla a zachichotala se. „Můj milovaný, už ses zase dostal do sporu s nesmrtelností?“

Alf se musel ušklíbnout. „Znáš mě až moc dobře.“

„Já ti rozumím. To je rozdíl.“ Enoïle se rozzářily oči, což se jí snadno podařilo, přestože byly tak černé. Když nesvítilo slunce, mohl obdivovat světlou modř jejích panenek. „Víš, že tě milují a ctí. Dokonce i Tarlesa,“ dodala škádlivě.

„Až na Olírona,“ dodal Caphalor. „On je jedním z těch, kteří se raději budou řídit Sinthorasovými názory, než aby sami přemýšleli. Můj syn, a Kometa! Copak nic nepochopil?“

„Je na čase, abych se s tím alfem sama seznámila,“ odvětila jeho žena. „Když se můj manžel a syn kolem něho tak točí, možná bych na něm našla něco zajímavého i pro sebe, co říkáš?“

Caphalor ji k sobě přivinul a s hranou vážností jí pevně stiskl paže. „To ať tě ani nenapadne! Nedopustím, aby mě kvůli němu opustila dokonce i manželka.“

Enoïla ho se smíchem políbila na čelo a přitiskla se k němu. „Já u tebe zůstanu. Nekonečný život s tebou – copak se mu může něco rovnat?“ Potom vážně pokračovala: „Odpověď na tuto otázku zní: nic, můj milovaný.“

Caphalor sklonil hlavu, políbil ji na hebké rty a užíval si pocitu štěstí, který se mu na duši rozlil pokaždé, když byla Enoïla v jeho blízkosti. Blahem se mu svíralo srdce. Jako vždy, když se mohli jeden druhého dotýkat, když se na sebe dívali a jeden druhému otevřeli bránu svého srdce.

Mnozí alfové hledali radu u dotýkačů duší, když se chtěli druhovi či družce zcela otevřít, navodit mezi sebou opojný pocit, opájet se jím a dosáhnout bližšího splynutí než jen tělesného. Caphalor si připomněl, že on s Enoïlou podobné služby nikdy nepotřebovali, a když se milovali, splynuly jejich duše samy od sebe, spojily se v jednu. Hlubší pocit neexistoval. Tak těsného sblížení nemohl dosáhnout žádný nižší tvor. Obři, šotci, barbaři, dokonce i elfové, ti všichni se jenom k sobě tiskli těly.

Toto souznění duší sdílel s Enoïlou již po mnoho částí nekonečna, což se vymykalo tradicím jejich národa. Podle nich se měli už před dvaceti částmi nekonečna rozejít a najít si nové partnery.

Ale nikdo z nich druhého neopustil.

Něco je drželo při sobě. Nebyla to závislost, ale pocit hlubokého, nikdy dřív nepoznaného souznění. Naprostý soulad v myšlenkách i v citech. Ani Caphalor, ani Enoïla neměli v úmyslu vzdát se takového vztahu kvůli nějakému jinému, který navíc nemohl být lepší, jenom horší.

Jemně odtrhl rty od ženiných úst a sevřel její obličej v dlaních. „Jsi si jistá, že odsud nechceš odejít pryč?“

„Už s tím zase začínáš?“ odvětila a v hlase jí zazněl podrážděný tón. „Jeden by řekl, že se mě chceš vyptávat tak dlouho, dokud neřeknu ano a nepřestěhujeme se do Dsônu. Ale co bych si tam počala? Je to místo plné dekadence, udavačství a politických hrátek. Tady nás nic neruší a i Tarlese se líbí, že žijeme právě zde. Má kolem sebe dost zvířat a otroků, na nichž si může vyzkoušet, co všechno umí.“ Vyvinula se mu z objetí a rychle ho políbila. „Musím ještě něco vyřídit. Nezapomeň, že tě dnes v poledne čeká Mórcass. Zmínil se mi o něčem takovém.“

„Přísahám, že se už nebudu vyptávat.“ Caphalor se jí uklonil a čekal, až odejde. Potom vyšel před dům a seběhl po schodišti dolů.

Krátce nato vešel do stájí, nechal si přivést osedlaného upíra noci a vyrazil.

Cvalem projel ulicí a pokračoval směrem na západ. Míjel louky a pole. Kopyta s duněním bušila do země a kolem podkov si pohrávaly blesky.

Lidé, kolem nichž cestou projížděl, před ním padali na kolena, sundávali si čepice z hlavy a dívali se do země, dokud se od nich dost nevzdálil.

Byli jeho majetkem – otroci, kteří dřeli na polích. Sedm mil od domu jim nechal postavit tábor, který tvořil shluk chatrčí a stanů. Caphalorovi patřily dvě stovky barbarů, na těžkou práci měl navíc tři poloobry a dva troly. Všechny si je vyhlédl a pochytal na bojišti nebo během některé ze svých výprav do Ishím Voróo.

S jejich chovem i prací, kterou mu odváděli, byl spokojený. Především barbaři se díky dobré stravě nádherně množili, takže vždycky měl dostatek rukou, které pro něj obstarávaly podřadné práce a činnosti. Nevýhodu těchto prostých ras však představovalo jednoznačně vyhraněné chování, když přišlo na majetek a pelešení. Možná bude muset nechat několik nejagresivnějších samečků vykastrovat, jinak by se cítili příliš silní a nemístně by ženy utlačovali, třeba i těhotné a opuštěné. V táboře již dokonce došlo k několika třenicím, protože se pár samců nevhodně nafukovalo a vytahovalo. Barbaři měli v jednom kuse říji, což celou věc nijak nezjednodušovalo. V této souvislosti se mu ke sluchu neustále dostávalo jedno jméno: Grumson, silný, majetnický samec.

Od otroků mu myšlenky podivným obloukem přeskočily zpátky k Dsônu.

Otázka, kterou Enoïle položil, nepřišla jen tak zničehonic. Kdyby se ukázalo, že Tarlesa je opravdu nadaná magií, musela by odejít do akademie. Nejlepší akademie byla v Dsônu, jenže jeho dcera byla ještě příliš mladá, než aby ji samotnou pustil do onoho hadího doupěte. Byla by vůbec ochotná dovolit, aby ji chránil, nebo by si myslela, že jí chce pořád jenom poroučet?

Caphalor prosil Samusina, boha větrů a vyváženosti, aby dcera zůstala obyčejnou alfkou, jejíž mimořádné schopnosti a vlastnosti by nijak zvlášť nepřerostly obvyklou míru. Už o jeho synech se říkalo, že jsou výjimeční, tak proč by měla vynikat i dcera? Kdyby to k něčemu vedlo, přestal by dokonce i s výukou alfského umění.

K polednímu dorazil do Herumônu, osady, v níž žilo zhruba pět tisíc alfů a kde ho znalo každé dítě. Obyvatelé osady ho milovali a uctívali. Navzdory tomu, že dosáhl značné moci, bohatství a vážnosti, kterou si získal jako hrdina nesčetných bitev, vedených ve jménu Nesmrtelných, zůstal jedním z nich a nikdy se k nim neobrátil zády. Hrdinové, jimž požehnali sami Nesmrtelní, se zpravidla přestěhovali do středu říše, do Dsônu nebo do paprsku Wèlèron k ostatním válečníkům. Caphalor na to nikdy ani nepomyslel. Často jste ho mohli potkat na tržišti, jak si tam s někým povídá, jako by byl jedním z nich, a ne slavným bojovníkem.

Herumôn byla z jeho pohledu typickou alfskou osadou, jakých jste v tomto paprsku mohli najít hned několik. Obývaly ji obyčejné rodiny se svými otroky. Bezprávní obyvatelé se starali o zemědělství, neboť Herumôn ze všech stran obklopovaly pole a statky, ale jinak se těšili celé řadě svobod. Na rozdíl od otroků v Dsônu nemuseli nosit masky nebo závoje. Žili zde ve službách alfů prostým a poklidným životem. Pozornost, a sice značnou, si rovněž zasloužila skutečnost, že v paprsku Shiimāl žilo nejvíce dětí v celé říši.

Jedna nezvyklost zde doslova udeřila do očí. Domy byly postavené z černého čediče, pocházejícího z doby, kdy předkové alfů upravovali jednotlivé paprsky, aby je vyrovnali. Zbytky kamenné suti byly v tomto paprsku použity jako stavební materiál.

Díky váze kamenů však nebyly zdejší budovy tak vysoké a členité jako stavby ze sigurdáciového nebo černého dřeva, případně z cementové dřevní moučky. Dojem masívnosti zmírňovali obyvatelé rafinovanými malbami, které pomocí umělých stínů, oken, arkád a jiných triků navozovaly zdání lehkosti.

Celý Herumôn byl pro oči jedním velkým klamem. Kdo se sem vydal poprvé, mohl snadno podlehnout představě, že prochází obloukem vysoké brány. Ta ovšem existovala pouze díky malířovu umění. V takových případech se bolestivě projevilo, jak je čedič tvrdý.

Caphalor projížděl ulicí. Pod kopyty upíra noci tiše skřípěly bílé perličky, zjemňovaly alfům i zvířatům chůzi, chránily podkovy a podrážky, a protože pružily, snižovaly i zátěž, jakou nohy dopadaly na zem. Kuličky byly zhotoveny z kostí pobitých nepřátel, v případě potřeby se používaly i kosti mrtvých otroků a různých stvůr. Podle jejich zbarvení a pórovitosti se daly rozeznat rozdíly mezi jednotlivými rasami i ve stáří.

Ulicí dojel až na tržiště.

Vždycky opětoval pozdrav, když na něj někdo přátelsky kývnul, neustále si však v duchu kladl otázku, co po něm může Mórcass chtít. Od jednoho obchodníka, kolem něhož projížděl, dostal jako dar drahý plod samu. Když se do ovoce zakousl, rozlila se mu na jazyku i po patře jedinečná chuť tohoto plodu: sladká, ale zároveň i kyselkavá a osvěžující. Příjemně ho dráždila v ústech, a když vydechoval, jemně ho zašimrala v nose.

Mórcass od něj v minulosti obvykle kupoval obilí – chtěl se zavčasu před sklizní dohodnout na nové ceně?

Caphalor dojedl zbytek samu a zastavil před stavením s velkou stodolou, v němž Mórcass žil i obchodoval. Před domem stáli dva lidští otroci se zahalenými tvářemi, jeden se okamžitě postaral o zvíře, druhý se alfovi hluboce uklonil a poníženým gestem jej požádal, aby ho následoval.

Caphalor vešel za otrokem do stavení, prošel několika místnostmi a chodbami, v nichž panoval příjemný chládek, až ho průvodce dovedl před dvojitou bránu do dílny, v níž ho Mórcass předtím ještě nikdy nepřijal.

Obchodník stál před asi dva sáhy vysokou kostkou, zahalenou širokou plachtou, a usmíval se, protože se pásl na zvědavosti, kterou jeho obchodní přítel nedokázal zastřít. Měl na sobě vysoké boty, košili a kalhoty a přes ně dlouhou koženou zástěru, jakou s oblibou používali řezníci, kati a alfové dozírající na koupání otroků. Caphalor zpoza plachty zaslechl tiché frkání.

„Vítej, drahý Caphalore, hrdino Dsôn Faïmonu, požehnaný Nesmrtelnými,“ přivítal ho Mórcass a přistoupil blíže. Tím se návštěvníkovi otevřel pohled na stoleček v pozadí, na němž ležely nejrůznější nástroje, od kleští přes svorky až po pilky.

Caphalorova zvědavost stále rostla. „Velice ti děkuji,“ odvětil a po očku se podíval na kostku. „Čím jsem si takové překvapení zasloužil?“

Zdálo se, že Mórcass je poněkud zklamaný. „Ach ne, takže ti to Enoïla prozradila?“

„Ne, jenom řekla, že tu na mě bude čekat nějaké překvapení.“

Obchodníkův obličej se opět rozjasnil. Zavolal několik jmen a hned poté vešli do stodoly tři svalnatí poloobři. Hlavy jim chránily velké kožené helmy, na rukou měli tlusté rukavice. Všichni byli mnohem větší než Caphalor. Ze zakryté kostky bylo slyšet hlasité ržání a rachocení řetězů, po němž následovalo kovové cinkání.

„Přiznávám, že jsem opravdu hrozně zvědavý na to, co v příštích okamžicích uvidím.“

Mórcass se zasmál. „Nejdříve bych ti chtěl poděkovat. Za všechny ty části nekonečna, během nichž spolu obchodujeme. A aby tomu tak bylo i v budoucnosti, dovolím si dát ti jeden dárek. Velice doufám, že ho přijmeš.“

Caphalor si uvědomoval, že se Mórcassovi povedl zdařilý tah. Jestli dar přijme, nabude obchodník na vážnosti, a čím cennější ten dar bude, tím víc povýší v očích obyvatel Herumônu. „Podle těch zvuků bych řekl, že to je kůň.“

„Něco lepšího.“

„Snad ne upír noci?“ Caphalor se nestačil divit. Pokud si to frkání správně vyložil, musel Mórcass opravdu sáhnout hluboko do kapsy. Upíři noci pocházeli z jednorožců, kterým byl upilován roh. Nejlepší z nich byli mimořádně drazí, a to jak při koupi, tak i během chovu. Sežrali spoustu masa, a když měli hlad, stávali se zcela nevypočitatelnými. Caphalor sám musel zabít jednoho ze svých upírů noci, když ho zvíře napadlo. Předtím, jak bylo rozdrážděné, sežralo dva otroky a čtyři těžce zranilo. Tomu upíru by už v budoucnu nikdy nedůvěřoval.

„Také ne,“ odpověděl Mórcass. Neodolal, musel se ušklíbnout. Velice efektním a dramatickým gestem stáhl plachtu.

Objevila se klec a uvnitř sněhobílý jednorožec!

Zvíře mělo široce vyvalené oči, hlasitě frkalo a ržálo. Když spatřilo poloobry a alfy, pokusilo se vyrazit z klece ven. Ale železné kroužky u kopyt a kolem krku je pevně držely, aby se nemohlo samo poranit o mříže. Jednorožec hlasitě zafrkal a zadíval se na válečníka.

Mórcass ukázal na zvíře. „Prosím pěkně. To je dárek, který ti chci věnovat.“

Caphalor jednorožce nedůvěřivě pozoroval. „Říká se, že jsou nebezpeční. Každého, kdo pochází z našeho národa, okamžitě napadnou. Dokonce ani moje dcera by ho nedokázala zkrotit, na to nás ti tvorové příliš nenávidí.“

„To je nepochybně pravda. Ale tohle zvíře už nebude dlouho existovat.“

Teď již Caphalor nerozuměl vůbec ničemu. „Ty mi ho věnuješ a zároveň ho chceš obětovat Tionovi?“

Mórcass dal sluhům nějaký pokyn. Poloobři uchopili konce řetězů a pevně je napnuli, čímž donutili jednorožce postoupit dopředu. Obchodník otevřel v kleci malá dvířka, takže široká hlava s rohem nyní vyčnívala ven. Jeden otrok přisunul ke kleci stoleček s připravenými nástroji.

Caphalor až nyní konečně pochopil. „Ty ho chceš proměnit v upíra noci?“

„Zasloužíš si čistokrevného, ryzího upíra noci, žádné z těch uměle vychovaných, degenerovaných zvířat.“ Mórcass si vybral jemnou pilku s nevelkými zuby. „Dej sem do toho tyglíku trochu své krve. Budeme ji potřebovat, abychom dovršili proměnu a připoutali to zvíře k tobě.“ Jednorožec trhnul hlavou, špička rohu těsně minula Mórcassovo pravé rameno. „Jen počkej, bílý démone. Brzy nás budeš mít rád,“ slíbil zvířeti, když sykl a zalapal po dechu.

Caphalor se řízl do předloktí, nepatrná bolest mu nijak nevadila. Světlou kůži zalila trocha černorudé krve, která okamžitě stékala po ruce a odkapávala do ploché misky, přidržované jedním otrokem. Když byla miska téměř plná, převázal si alf ránu obvazem, který mu otrok podal.

„Jak dlouho bude ta proměna trvat?“ zeptal se Caphalor. Věděl, že Mórcasse muselo stát celé jmění, než takového jednorožce sehnal. Byla to vzácná zvířata, nesmírně vzácná. Obvykle je nikdo nedokázal chytit živé.

Až se roznese, jaký dar Caphalorovi věnoval, bude se obchodník moci přestěhovat do Dsônu – kdykoliv bude chtít.

„V těch několika málo knihách, kde se o tom píše, jsou uvedené různé údaje,“ odpověděl Mórcass. „Někdy ta proměna proběhne rychle, během pár okamžiků, jindy zabere i celou část nekonečna.“

Caphalor si stoupl vedle obchodníka. „Chtěl bych ti při tom pomáhat.“

Ten dal znamení poloobrům, kteří řetězy ještě více vypnuli. Jednorožcova hlava se nemilosrdně přitiskla ke spodní hraně dvířek. Jestli bude zvíře muset v této pozici vydržet delší dobu, udusí se. „Já musím uříznout roh a ty naliješ do pahýlu, co po něm zbude, svou krev.“

„Žádné zaříkávání? Žádný rituál?“

„Údajně ne. Tvoje krev a v ní obsažená magie, která je nám alfům vlastní, by měly k přeměně stačit.“ Mórcass přiložil pilku k rohu. „Nechtěl bych však zamlčet, že zvíře nemusí tu přeměnu přežít. I o tom jsem se dočetl v knihách.“

Jemné zuby se skřípěním prořezávaly roh. Tvor chrčel, snažil se vzpínat a vyhnout se znetvoření. Caphalor obdivoval svaly, které jednorožci naběhly pod hustou srstí. Poloobři se snažili zaklínit podpatky o zem a sténali přitom námahou. Hrubé podrážky jim podkluzovaly a vířily prach. Tvor měl netušenou sílu!

„Držte ho, zatraceně!“ zařval Mórcass a zrychlil pohyby. Bílé hoblinky dopadaly stále větší rychlostí před klecí na zem. Obchodník už přeřezal skoro polovinu rohu. Caphalor držel misku v ruce a byl připraven.

Najednou z rány vytryskla světle rudá krev, zalila pilku a potřísnila alfovu ruku.

Mórcass zaječel, jednorožec se choval jako šílený. Jeden poloobr nedokázal řetěz déle udržet a zvíře si tak uvolnilo pravý zadní běh. Zazněla hlasitá rána, jak kopyto dopadlo na mříž a skutečně ji prohnulo! Zvíře neustávalo v pokusech osvobodit se, skákalo, vyhazovalo a s nezkrotnou bojovností se vrhalo hned doleva, hned doprava, čímž donutilo otroky, aby ho jeden za druhým postupně pustili.

„Dělejte, znovu ho chyťte!“ nařídil Mórcass a podíval se na ruku. Na místech, kde se dostala do styku s jednorožcovou krví, měl rozleptanou kůži. Vytáhl pilku z rány, sáhl po těžkém kladivu a rozmáchl se, aby roh urazil.

Zásah byl naprosto přesný, bylo slyšet hlasité prasknutí, roh se roztříštil jako vzpurný, vysušený kmen stromu a dále praskal, jenže se úplně neodlomil. Z rány vytryskla další fontána krve a jednorožec zaryčel! Z jeho hlasu prýštila ryzí agonie a něco víc než pouhý výraz nesnesitelného, smrtelného utrpení. Caphalor vnímal jeho bolest, cítil ji v hlavě i na duši.

„Připrav se,“ vyhrkl Mórcass a udeřil podruhé – jenže zvíře se ráně vyhnulo a vrazilo obchodníkovi napolo zlomený roh do hrudi. Když chtělo stáhnout hlavu, zachytily se Mórcassovi roztříštěné konce rohu o žebra. Jednorožec máchal nabodnutým obchodníkem na všechny strany, několikrát s ním přitom udeřil o železné mříže, až poté se roh konečně úplně ulomil.

Obchodník padl před klecí na zem a ani se nehnul. Okamžitě se pod ním rozlila široká kaluž tmavé krve.

Caphalor duchapřítomně nalil obsah misky do pahýlu a jednorožec znovu zaržál, tak vytrvale a hlasitě, až se alf bál, že mu prasknou bubínky v uších. Sehnul se, aby se podíval, jak na tom Mórcass je, a obrátil ho na záda.

Nedalo se nic dělat. Roh zešikma uvízl v zející, roztřepené ráně, obchodník měl polámané a zprohýbané kosti a zničené plíce. Umírající srdce dále pumpovalo krev z potrhaných žil, potom zpomalilo a zastavilo se.

Z Mórcassových očí se vytratil lesk, alfova duše odešla z nekonečna a dočkala se osvobození. Nepochybně dlouho předtím, než by jinak nastal ten správný čas. Mórcass nepatřil k nejstarším.

Caphalor nařídil otrokům, aby tělo odnesli do domu, a poslal jednoho z nich pro léčitele, přestože to představovalo marnou a zbytečnou námahu. Nechtěl, aby na něj padl úkol oznámit Mórcassově ženě, že její manžel zemřel. Místo toho se posadil před klec a napjatě ji pozoroval, zatímco čas zvolna plynul.

Z pahýlu přestal tryskat proud krve. Jednorožcova srst postupně měnila barvu. Zešedla a nakonec zčernala. Ohon, hříva, dlouhé chlupy na nohou, všechno potemnělo a nabralo barvu důstojnou pravého upíra noci. Magie v alfově krvi nemilosrdně zničila tvorovu ryzí čistotu. Caphalor by si přál, aby tu s ním byla Enoïla a zachytila na pergamen celý průběh přeměny. Byla lepší malířkou než on a dokázala by úchvatnou proměnu přesně vystihnout.

K večeru zatáhl hřebec jazyk zpátky do huby a po krátkém boji se postavil na nohy. Jeho první zaržání znělo hlouběji, sytěji a děsivěji, tedy pro všechno živé kromě alfů. Když pohlédl na Caphalora, začaly mu oči rudě žhnout. Zdálo se, že odfrknutím říká: pusť mě na svobodu.

A alf tak učinil.

Caphalor se zvedl, otevřel klec, ucouvl několik kroků dozadu a čekal, co hodlá právě zrozený upír noci udělat. Srdce se mu rozbušilo. Necítil strach, ale takové napětí nezažil od chvíle, kdy se mu v boji proti přesile zlomil meč. Tehdy ale i tak zvítězil.

Hřebec obezřetně vyšel ze svého vězení, kolem kopyt se mu míhaly bílé blesky a bylo slyšet hlasité zasyčení. Nozdry se nadmuly, upír zavětřil, nejdříve směrem k poloobrům, potom však natáhl krk a natočil hlavu k Caphalorovi. Pomalu se k alfovi blížil, přitom frkal a cenil zuby.

Široká lebka se k němu posouvala blíž a blíž, potom upír noci sklonil před novým pánem hlavu.

Caphalor zvedl ruku a přejel zvířeti po hlavě, po krku a nakonec ho pohladil po hřívě. „To je ale překrásný dar, Mórcassi,“ poděkoval tiše mrtvému. „Budu si ho velice vážit. Bude se jmenovat Sardaî.“

Zamířil k východu ze stáje, který ho dovedl dozadu na dvůr. Chtěl se poohlédnout po vdově a vyslovit jí soustrast. V podstatě to byla naprosto nesmyslná smrt. Obchodník zemřel kvůli daru, který po něm nikdo nevyžadoval.

Zvíře Caphalora následovalo, jako by se to rozumělo samo sebou. Zvedlo hlavu, oči se bděle, pátravě rozhlížely, na první pohled se zdálo, že má chuť na někoho zaútočit. Žádný z poloobrů se neodvážil zkřížit mu cestu nebo nasadit ohlávku.

„Dávej na moje upíry noci pozor. Především na toho nového,“ prohodil za chůze k jednomu lidskému otroku. „Kdyby se jim něco stalo, potká stejný osud i tebe.“

Když Caphalor vešel do domu, aby obchodníkově manželce vyslovil soustrast a zdůraznil, že i v budoucnu jim v obchodování zachová věrnost, Sardaî na něho trpělivě čekal vedle zvířete, na němž alf přijel.

Longin zaslechl alfův rozkaz, když ho návštěvník míjel, a rázem dostal takový strach, až se pod helmou začal potit.

Jak má on dávat pozor na ty bestie se žhnoucíma očima? Má k nim jít blíž a třeba i nasadit novému upíru noci ohlávku? To by ho v nejlepším případě stálo celou ruku. Ve dveřích do stáje se totiž stal přímým svědkem toho, co se přihodilo jeho pánovi, a zděšením byl celý bez sebe.

Mórcass rozhodně nebyl ohleduplný pán, spíš náladový a mnohdy i nespravedlivý. Když mu něco udělalo čáru přes rozpočet, snadno se rozběsnil. Longin jeho smrti nijak nelitoval, ale doufal, že si ho paní ponechá v domě. Raději bude tahat po dvoře pytle s obilím a jezdit s trakařem plným zrní, než aby si při sklizni do krve rozedřel ruce o suchá, trny posetá stébla.

„Kušnare,“ zavolal na jednoho z poloobrů ve stodole. „Pojď sem.“

Kušnar se k němu přišoural, udělal kolem upíra noci široký oblouk, sklopil oči a podíval se na člověka. Longin jako člověk měl právo udílet poloobrovi jednoduché rozkazy a přidělovat úkoly. Toho nyní hodlal využít.

„Dávej pozor tady na ty upíry noci,“ řekl a ukázal na bestie.

Kušnar, jenž ještě nestačil sundat koženou helmu a rukavice, vysunul hledí nahoru a poklepal si na čelo.

„Ty mi nebudeš odmlouvat, klacku,“ rozkřikl se na něho Longin. „Jinak to povím naší paní! A Caphalor tě zaživa rozseká na kusy.“

Poloobr protáhl obličej a sklopil hledí.

Nově stvořený upír noci si hlasitě, chmurně odfrkl a chňapl po druhém upíru noci. Ten stačil v poslední chvíli uskočit stranou, jinak by mu útočníkovy zuby roztrhaly krk.

„Dělej, dělej!“ obořil se Longin na poloobra a kopl ho. „Odděl ty dva od sebe!“ Začal se ještě více potit. Rýsovala se naprostá katastrofa.

Kušnar pod helmou zafuněl a pomaličku se belhal k oběma upírům noci. Boj se však mezitím naplno rozhořel. Starý upír noci byl přivázaný a bránil se pouze kopyty. Naproti tomu se jeho mladší rival mohl kolem něho volně pohybovat, chvíli tancoval, pak se zase přikrčil jako plížící se vlk a natrčil hlavu, aby se snáze zakousl a způsobil soupeři hluboké rány ve slabinách a na zadku.

Kušnar zůstal stát, neodvážil se k rozzuřeným zvířatům více přiblížit.

„To ne!“ Longin spráskl ruce a pokusil se přivolat další poloobry, ale i ti zůstali v bezpečné vzdálenosti od vzteklé bestie. Nikdo nehodlal jeho rozkaz uposlechnout. Longin v nejvyšší nouzi popadl kbelík s vodou a polil jí bojující zvířata, to je však ani v nejmenším nezmrazilo a dále pokračovala v souboji.

Bývalému jednorožci se podařilo chytit staršího upíra noci za zátylek těsně za hlavou a hluboko se do něho zakousl. Trhal a škubal hlavou jako divoká kočka. Oběť zaryčela, zhroutila se na zem a kopala kolem sebe. Přitom smetla jednoho z poloobrů.

Na dvůr přibíhali další a další otroci, aby se na to divadlo také podívali. Nikdo nikdy předtím neviděl, že by upíři noci mezi sebou bojovali. Mladý upír právě prokousl protivníkovi hrdlo a z široké, přetnuté žíly se na dvůr řinula krev.

Dveře hlavního domu se rozlétly a Caphalor se vyřítil ven.

Longin málem omdlel, takový měl strach. Kdyby však utekl a pokusil se uniknout trestu, alf by zařídil, aby místo něho trpěla celá jeho rodina. Tihle netvoři s nikým neměli nejmenší slitování.

Zvíře, které zvítězilo, si z boje neodneslo ani jednu ránu. Upír noci stál nad mrtvým protivníkem, čichal k bublající krvi a jazykem lízal neustále se zvětšující kaluž. Krátce si odfrkl a pustil se do životodárné tekutiny zabitého rivala.

Alf zpomalil krok a pak se zastavil vedle Longina, jenž se třásl strachem. „Pane, promiňte mi…“ vykoktal ze sebe a vrhl se k zemi. „Oni se nenechali oddělit. Neodvážili jsme se k nim přiblížit…“

„Protože jste měli strach o svůj bezcenný život,“ dokončil alf větu místo něho. Pronikavý, chladný hlas připomínal severní vítr.

Longin se zvedl na kolena. „Prosím, pane! Chovali se jako šílení!“

Alf se na něho ani nepodíval, když pravou rukou tasil dýku. „Uložil jsem ti, abys oba dva střežil. Teď vidím jednoho z nich ležet mrtvého na zemi. Pamatuješ si, co jsem ti slíbil?“

„Že to samé potká i mě,“ pronesl otrok tiše.

„Přesně tak. Já jsem se však rozhodl jinak.“ Alf otočil dýku v ruce. „Jeden upír noci má cenu stovky takových, jako jsi ty. Doufám, že máš dost velkou rodinu.“

„Pane,“ vydralo se Longinovi zoufale z hrdla. „Vezměte si můj život, ale ušetřete život mé ženy a ostatních!“

„Co bys řekl na to, kdybych si nejdříve vzal jejich životy a ty ses musel dívat, jak umírají?“ odsekl alf zlostně. „Přivedu ti je na oči, hezky jednoho po druhém, ty mi řekneš, jak se jmenují, a já je nechám umřít. Tak jako jsi ty nechal zemřít mého starého dobrého upíra noci.“ Longin nepostřehl žádný pohyb, ale najednou ucítil v rameni žhavou bolest a z rány se začala řinout krev. Potom přišly další rány, otrok zaúpěl. „Lidé vydrží tři sta bodnutí, než zemřou, věděl jsi o tom?“ Alf se ponuře zasmál. „Brzy to sám poznáš. Začnu tvým nejmladším dítětem.“

„Pane!“ Longina opustil pocit bezmocnosti a jeho místo zaujalo něco jiného. Zoufalství ho dohnalo k tomu, že se pokusil na alfa zaútočit.

Než však tato myšlenka stačila dorazit z mozku do paží a nohou, vylétla čepel alfovy dýky ještě jednou vzhůru a probodla mu srdce. Umírající otrok dopadl na zem.

„Brzy se se svou rodinou zase uvidíš, otroku,“ zaslechl, jak mu alf říká. Hlas jako by k němu doléhal z velké dálky. Zoufalství mu vehnalo slzy do očí. Umíral s vědomím, že všechny, které miloval, odsoudil k smrti.

* * *

Caphalor si otřel dýku o mužovy šaty.

Teď dluží Mórcassově družce jednoho otroka. Ještě štěstí, že se mu jejich chov tak skvěle daří. Dostane od něho něco lepšího než toho bezejmenného otroka, jehož rychlým bodnutím potrestal až příliš mírně. Neměl chuť si s ním déle pohrávat.

Ten člověk však aspoň zemřel v zoufalství, a to zcela bezdůvodně. Caphalor neměl v úmyslu povraždit celou mužovu rodinu. Tak daleko nemohl zajít, nebyli to jeho vlastní otroci.

S lítostí se zadíval na starého upíra noci, ležícího na zemi vedle Sardaîe. Zvíře bylo roztrhané na kusy. Vítězi z huby odkapávala krev poraženého protivníka.

Caphalor vyděšenému otrokovi věřil, neboť on sám byl svědkem toho, jak jsou ta zvířata silná. Ale tak jako tak, chlapík nesplnil úkol.

„Sundejte z té mršiny sedlo, umyjte postroj a přineste mi ho,“ nařídil poloobrům. „Odvezte upírovy pozůstatky na můj statek.“ Z kostí mrtvého upíra noci nepochybně něco vytvoří, i kdyby to měla být jen dýmka.

Upír noci dále nevzrušeně lízal krev a tišil žízeň. Alf fascinovaně pozoroval, co zvíře dělá. Jak to tak vypadalo, nezpůsobila proměna Sardaîovi žádné potíže.

„Řekli mi, že ty jsi Caphalor,“ ozval se mu za zády nějaký hlas.

Alf se otočil. Byl tak ponořen do sledování zvířete, že ani nepostřehl, že k nim někdo přijel.

Ozbrojenci se na kabátě skvělo znamení Nesmrtelných. Jezdec se sehnul a podal Caphalorovi zapečetěný pergamen.

Ishím Voróo (Země za horami), říše alfů Dsôn Faïmon,
Dsôn (Oko hvězdy), 4370. část nekonečna (5198. sluneční cyklus), léto

Sinthoras v zrcadle zkontroloval, jestli mu zbroj dobře padne, urovnal si plášť a naklonil obličej blíže k ploše, na níž se zrcadlila jeho tvář. Zkoumal, jestli někde na čele nebo na lících neobjeví případnou poskvrnu. Obličej byl bez nejmenší vady, dostatečně bledý a kolem horních víček měl nepatrnou stopu koptu, aby oči lépe vynikly. Může před vládnoucí pár předstoupit bez obav.

V duchu si prošel body, jimiž chtěl Nesmrtelné nadchnout pro svou věc, jakmile od nich obdrží požehnání. Určitě se k jeho názorům připojí.

Nepočítal s tím, že by ho jmenovali nejvyšším velitelem celého tažení, ale jednu armádu mu nepochybně svěří. Chtěl útočit na východ, směrem, kde se protivníci nemůžou nikde opevnit. Zažene je až k horám a na tamních svazích je úplně rozpráší.

Sinthoras se napřímil a usmál se na obraz v zrcadle. Vítězoslavně. Vedle víry v úspěch se v jeho úsměvu zračila i arogance. A povýšená blahosklonnost. Přesně tak hodlal předstoupit před duševně spřízněné bratry, až obdrží požehnání a nový úkol. Jenom ať sami ochutnají pocit, kterým ho celou dobu krmili. Nepochyboval o tom, že vstoupí do legend alfů jako jeden z největších vojevůdců. Tělem mu proudilo pochmurné, sladké uspokojení.

Jeho největším cílem bylo objevit jeden z kráterů, které Stvořitelčiny slzy vyhloubily v zemi, a založit v něm vlastní město. Na počest Nesmrtelných je nazve Dsôn Inàste.

Sinthoras nepatřil k těm, kteří by svou budoucnost přenechali osudu a trpně vyčkávali. Nekonečný život neměl cenu, jestliže jste ho promarnili váháním.

Přistoupil k němu jeden oslepený alf. Prázdné oční jamky budily dojem, že dokáží vstřebávat světlo. Kolem nich byly vytetované bílé symboly zvláště zdůrazňující temnotu a s ní spojenou ztrátu zraku. Kolem těla měl ovinutý oděv z černé a tmavě zelené látky, u pasu se mu houpala dýka. Znaky a písmena na límci kolem krku ho označovaly za důvěrného rádce Nesmrtelných, jenž se smí pohybovat v jejich bezprostřední blízkosti. Aby nepřišel o rozum, nechal si vzít zrak – neboť ten, kdo se Nagsorovi a Nagsar Inàste díval příliš dlouho do tváře, vždy propadl šílenství. Byli příliš krásní, dokonce i pro vlastní lid. Dokonalost přivedená na nejvyšší úroveň. Božskost.

Přestože byl alf slepý, byl by v boji každému soupeři důstojným protivníkem, to Sinthoras věděl. Nedokázal říct, jak je sluha starý, kolik částí nekonečna se pohybuje v temnotě, zato však v těsné blízkosti Nesmrtelných. Věděl i o jiných alfech, kteří neustále zdokonalovali svou obratnost v boji a učili se zacházet se zbraněmi v naprosté tmě. Nejdříve jste museli uhasit ohně nepřátel, rozestřít stíny a potom jste vnesli do jejich řad smrt. Tento sluha toto umění zcela jistě také ovládal.

Jakoby na důkaz pravdivosti Sinthorasových myšlenek popošel alf těsně k němu. Jako kdyby ho viděl. Že by se uměl takhle dokonale řídit zvuky, které vydáváme při dýchání?

„Následuj mě,“ řekl sluha. Zcela vynechal pozdrav a jakýkoliv náznak přátelského chování.

Sinthoras za ním vešel do věže z kostí a každým krokem v něm stoupalo radostné vzrušení. Pronikl do samého středu říše, k jejím nejvyšším představitelům!

Prošli prázdnou halou, jejíž zdi byly vybudovány z čediče, a dorazili do vlastní věže s vnějším schodištěm, kde se jedno vedle druhého vinulo vzhůru hned pět dílčích, samostatných schodišť. V průměru měřila kolem čtyřiceti kroků. Barevnými skly na ně dopadalo šedé, tmavě modré a nažloutlé světlo a propůjčovalo ohromujícímu pohledu zdání něčeho neskutečného, snového. Nad hlavami se jim třepetali ptáci, poztrácená peříčka se jemně snášela na podlahu z leštěných desek, vyrobených z kostí, a během letu měnila barvu podle toho, jakým světlem právě procházela.

Sluha zamířil ke schodům a Sinthoras mu kráčel v patách. Stoupal nahoru schod za schodem, každý z nich byl zhotovený ze štítů poražených nepřátel a jejich kostí. Naproti tomu pro vnější zdi schodiště sloužila jako materiál dokonale vybroušená cementová moučka. Několik plošin spojovalo jednotlivá dílčí schodiště, neúnavně se vinoucí výš a výš, až se nahoře všechna spojila do jednoho širokého.

Sinthoras se podíval dolů. Jasná běloba naleštěné podlahy se hluboko pod nimi jemně třpytila.

„Schody podrobení. Odsud až dolů k zemi je to tisíc kroků,“ řekl sluha a vystoupil na poslední schod.

Sinthoras dýchal o něco rychleji než obvykle. Tělesná námaha s tím neměla nic společného, zmáhalo ho vzrušení.

„Kam mě to vedeš?“ odvážil se zeptat poté, co alf pozvedl hlas. „Kde mě Nesmrtelní přijmou?“

Sluha zabočil doprava, kráčel napříč širokou plošinou směrem ke dvojitým dveřím z tionia, do nichž byl vyražen hvězdicový obrys říše alfů. Runy návštěvníkovi připomínaly, že má sklopit oči, aby kvůli ohromujícímu pohledu na sourozenecký vládnoucí pár neoslepl nebo nepřišel o rozum.

Sluha se zastavil přede dveřmi a položil obě ruce na kliky. „Připraven?“

„Ano.“ Sinthoras sklopil zrak. Tak nějak se musela cítit Raleeha, když před něj předstupovala. Ne, nyní už ne, neboť poté, co ji potrestal, už neviděla nic. Pouze ve vzpomínkách. Ještě jednou si poblahopřál ke svému nápadu, díky němuž dívka trpěla dvojnásobně.

Dveře tiše sklouzly a otevřely se. Vylilo se z nich tmavě rudé světlo a pohltilo oběma alfům kožené boty, zbarvilo je dočerna. Sinthoras se pohledem zabodl do lemu sluhova oděvu a následoval ho dovnitř, tu a tam se kradmo podíval doprava nebo doleva.

Místnost, kterou kráčeli, představovala vznešený sál. Na stěnách visely obrazy z propletených vlasů a chlupů, pocházejících z nejrůznějších vyhubených stvůr. Tato díla už nikdy nikdo nenapodobí. Dokonalost těchto uměleckých děl Sinthorase natolik upoutala, že nevědomky zpomalil. Abstraktní vzory, plné zářivé krásy, plné přitažlivosti a ponurosti. Vytvořené buď pro Nesmrtelné, nebo přímo jimi?

Málem vrazil sluhovi do zad, když se jeho průvodce najednou zastavil před podstavcem trůnu. „Přivádím vám Sinthorase, kterého jste si sem povolali,“ ohlásil a ustoupil čtyři kroky stranou.

Sinthoras spatřil štíhlé, úzkou špicí zakončené vysoké boty, zdobené stříbrným kováním posetým bohatými rytinami. V půli lýtek se vznášela purpurová látka, lemovaná na dlaň širokým pruhem tenoučkých zlatých a vraccasiových pásků a šikmo vsazenými vložkami z tionia. Bohatství, jaké jen tak někdo nevidí.

Ve vzduchu bylo cítit kadidlo a drahocenné voňavé esence, získané ze surovin, které tvůrcům poskytli pobití nepřátelé a jiné bytosti. Připomněly mu, že jen jeho národ zná rituály, pomocí nichž se z páchnoucích útrob destilují příjemné vůně, jimž lidé a jim blízké rasy nedokáží odolat. Vždycky když alfové porazili nějakého nepřítele, vytvářeli ze zbytků jejich těl umělecké předměty a díla.

„Takže tady ho máme, Sinthorase,“ pronesl jasný, průzračný hlas, patřící nějaké alfce. Tak dokonalá, ryzí čistota! Už jen kvůli zvuku tohoto hlasu by na místě skočil z tisíc kroků vysoké plošiny, kdyby mu to hlas přikázal.

Před podstavcem, na němž stál dvojitý trůn, se alf vrhl k zemi. „Můj život patří vám, Nagsare Inàste a Nagsor Inàste!“ zvolal hlasem překypujícím vroucností a cítil, jak se v něm vzmáhá vlna hrdosti. Byl k nim na dosah! Sám a na dosah k Nesmrtelným!

„Nechť tvůj život nikdy nikdo neukončí, neboť takového alfa, jako jsi ty, Sinthorasi, potřebujeme a budeme v budoucnu dále potřebovat,“ oslovil ho nyní muž a i tento hlas vyvolal v Sinthorasovi opojný pocit. Oni s ním hovořili! Větší milosti se nikdo nemohl dočkat! K vyjádření vděčnosti by nestačilo ani gesto nejhlubší pokory.

Vtom za sebou zaslechl kroky, dva páry nohou, jeden z nich měl na sobě jezdecké holínky. Sluha, a koho asi tak přivádí? Vzplála v něm žárlivost.

Kroky se blížily k trůnu, potom sluha pronesl: „Přivádím vám Caphalora, kterého jste povolali.“

Pobouřené „To ne!“, které se mu v podobě vzteklého výkřiku dralo přes rty, stačil ještě Sinthoras v poslední chvíli potlačit.

III.

Kolem kráteru se vytvořilo šest hlubokých, rozsáhlých trhlin, podobajících se koruně padající hvězdné slzy.

V těchto trhlinách se rovněž usídlili potomci našich předků a dali hvězdným paprskům rozličná jména: Avaris, Wèlèron, Ocizûr, Riphâlgis, Shiimāl, Kashagòn a Srdce Dsônu.

Předkové vyhladili trhliny a zarovnali jejich tvary.

Spojili se a vytvořili hvězdný stát Dsôn Faïmon. Tím vzrostla síla našeho národa a říše alfů od doby, kdy vznikla, nebyla ani jednou dobyta.

Podrobené národy se staly našimi vazaly, sluhy a bezprávnými pacholky.

Epokryfy Stvořitelky

I. kniha, kapitola 1, 12–17

Ishím Voróo (Země za horami), říše alfů Dsôn Faïmon, paprsek Avaris,
4370. část nekonečna (5198. sluneční cyklus), léto

Raleeha se snažila nahmatat pohár, do něhož jí Kaila připravila nápoj na utišení bolesti. Vypíchnuté oční bulvy mezitím vyschly a rány se zavřely, aniž by se zanítily. V prázdných jamkách jí přesto tepalo, rány ji pálily a svědily. Ve srovnání s léčitelským uměním lidí byl téměř zázrak, jak rychle se její stav zlepšil. Kdyby zůstala u lidí, příslušníků vlastního kmene, zcela jistě by na následky takového zranění zemřela.

Ale kdybys zůstala u svých lidí, nikdo by tě neoslepil, zašeptal Raleeze v hlavě tichý, vzpurný hlásek. U svých lidí bys také nebyla otrokyní, ale pravým opakem.

Tu a tam se tento jemný hlásek hlásil ke slovu, aniž by Raleeha proti němu něco svedla. Dnes jí však vcelku nevadilo, že se opět ozval.

Nahmatala pohár, rychle ho přiložila k ústům a jedním rázem jej vyprázdnila, potom se znovu opřela. Seděla v čeledníku hned vedle kuchyně a cítila vůni jídla. Kromě ní a Kaily zde žilo deset lidských otroků a čtyři mladí alfové, kteří tu pracovali jako poslíčci a získávali první životní zkušenosti. Alfové neustále přecházeli z jednoho domu do druhého, aby se při dorůstání seznámili s co nejrůznějším prostředím. Raleeha si jejich jména ani neukládala do paměti a oslovovala je vždy jen „mladý pane“.

Slyšela, jak se sluhové a poslíčci mezi sebou baví, rozlišovala hrubé a jemné hlasy, vnímala cinkání nádobí a tiché praskání ohně, který právě někdo rozdmýchal. Dokázala si představit, kde kdo sedí a co se zrovna děje: mladí pánové připravovali Sinthorasovi jídlo, Kaila vařila na zvláštní plotně stravu pro otroky. Vůně jemných pokrmů a prosté, husté polévky se navzájem mísily. Raleeha v duchu před sebou viděla celou kuchyň, sledovala, jak Kaila míchá polévku a jak se při vaření potí, jak jí ženy pomáhají s krájením zeleniny a jeden z mužů přikládá do ohně pár polínek.

Připomněla si rovněž odtažité, nechápavé pohledy, jimiž se na ni Kaila i ostatní dívali od chvíle, kdy sem přišla. Dobře si jich všimla. To proto, že dobrovolně odešla do otroctví a považovala alfy za vyšší bytosti, chtěla se naučit jejich malířskému umění a nic si nepřála vroucněji, než aby směla žít v jejich blízkosti. Především co nejblíž jednoho alfa.

Ale nic z toho už Raleeha neuvidí. Ani obličej svého velitele.

Tato myšlenka jí znovu a znovu tanula na mysli. Raleeha posmutněla a opět měla blízko k slzám. Nechtěla však plakat, neboť sůl ji v čerstvých ránách pálila a vyplavovala z nich léčivou mast.

Pocítila průvan, potom zašustila látka a zaskřípala židle. „Už se ti doneslo, že tvoje rodina je na nejlepší cestě stát se nejmocnějším rodem v celém Ishím Voróo?“ vychrlila Wirian vzrušeně. Z mladé otrokyně byla cítit vůně pečeného masa a Raleeha se mimoděk podivila, jak od chvíle, kdy přestala vidět, nabraly vůně na výraznosti. „Povídá se, že Farron Lotor dosáhl dalšího vítězství proti jednomu z menších barbarských knížat.“

„Kdo si to povídá?“

„Řekl mi to na trhu Esmintaïnův otrok. Jeho pán patří k okruhu alfů, kteří se pravidelně scházejí a vyprávějí si o situaci v okolí Dsôn Faïmonu.“ Raleeha cítila, jak jí dívka položila ruku na rameno. „Copak nemáš vůbec radost? A je pravda, že jste všichni tak velcí?“

Raleeha mlčela. Ve Wirianiných slovech zazníval špatně skrývaný náznak možnosti, že by se mohla bez problémů zbavit otroctví a získat svobodu, jakmile její bratr bude mít dost velkou moc. Naslouchala sice během několika posledních dnů vzpurnému hlásku v duši častěji než jindy, v srdci však dobře věděla, že neodejde, dokonce ani kdyby měla její rodina možnost donutit alfy k vydání všech otroků a rukojmí z Lotorova kmene.

Raleeha se oddávala vzpomínkám, vybavovala si v duši staré dojmy a výjevy. Vzpomínku na první setkání se Sinthorasem, když stál u malířského stojanu. Na pohled na hlavní město Dsôn, do něhož ji alf zavedl.

O kultuře alfů se zde toho naučila hrozně moc a pochopila, proč jsou takoví, jací jsou: jiní.

Alfové uvažovali na jiné duchovní úrovni. Jejich mysl se pohybovala ve výškách, jakých nedokonalý lidský rozum nikdy nedosáhl. Díky laskavosti svého velitele směla patřit k oné části světa, která byla vyspělejší a lepší než zbytek Ishím Voróo. Právě to si vždycky přála.

Co by si počala v nuzných chatrčích, v hradech, kde všude jen táhlo, nebo v kočovných stanech své rodiny? V zimě v nich lidé bez ustání mrzli, na podzim byly šaty v jednom kuse vlhké a promáčené, na jaře se na ně vrhala hejna komárů a v létě by se celý den jen plahočila na poli nebo stříhala ovce. Po večerech se od ní čekalo, že bude zpívat a tancovat před opilými druhy svého bratra místo toho, aby malovala. Přestože byla sestrou knížete, byl její život hodně tvrdý a bezútěšný. Hrubý, neotesaný, neokořeněný ani špetkou umění, které tak milovala.

Naproti tomu zde žila v nádheře, obklopená vědomostmi a krásou. Raleeha byla ochotná svému veliteli odpustit, co jí udělal. Znala jsem pravidla a nedodržela jsem je, vysvětlila vzpurnému hlásku. Tak mlč! Nikdy by Sinthorase neopustila, raději by zemřela. Najde nějaký způsob, jak bude moci dále rozvíjet svůj umělecký talent, a to i bez zraku. Co když tak bude schopná pokračovat na jiné úrovni, stejně jako to dokáží alfové?

Wirian pustila dívčino rameno. „Na co myslíš?“

„Na nic,“ zalhala Raleeha a zkusmo si přejela rukou po vlasech. Měla je spletené do dlouhých copů a na nich závoj v barvě noci s drobnými třpytivými hvězdičkami. Věděla, že se jejímu veliteli líbí, přestože ona sama ho skoro nikdy neviděla.

Občas si představovala, že si ji Sinthoras vyvolí za milenku…

V nejodvážnějších snech si s ní krátil čas do doby, než najde alfku, která bude vyhovovat jeho vkusu. Ale to bylo asi stejně tak pravděpodobné, jako že jí narostou nové oči. Alfové se nezahazovali s jinými rasami, a už vůbec ne se služebnictvem nebo s otroky, a bylo jim úplně jedno, jestli k nim přišli dobrovolně, nebo ne. Povzdechla si. „Co je ještě nového?“

„Jedna alfka sem dnes vyslala posla a požádala velitele o další schůzku,“ vybreptala Wirian. „Byla tady už dost často. Myslím, že se jmenuje…“

„Yantarai,“ dopověděla Raleeha bez váhání. Yantarai byla již velice stará, přestože na alfech nebyl věk znát. Porodila sedm dětí – sedm dívek, což z ní v Dsônu učinilo nesmírně váženou osobu. Dívky, které plodily nové životy, měly větší cenu než chlapci. Jestli se o Sinthorase opravdu vážně zajímala, mohla by se v domě brzy objevit nová velitelka. Ne proto, že by Sinthorase tak okouzlila, ale proto, že tím dosáhne dalšího vzestupu na společenském žebříčku. Raleeha dobře věděla, jak její velitel uvažuje. Jak je ctižádostivý. Jak hrozně mu záleží na tom, aby mu Nesmrtelní požehnali a aby co nejdřív hrál v říši význačnou, mimořádnou roli. Proto se dosud téměř vůbec nezabýval hledáním partnerky. Nyní přicházely alfky za ním. Raleeha sevřela ruce v pěst. „Velitel tu ale není.“

„Proto mu tu nechala dopis.“ Wirian se zachichotala jako malé děvče. „Oni si spolu asi něco začnou, že jo?“

Raleeha hlasitě vykřikla zklamáním. Kdyby se nad tím někdo podivil, mohla to snadno svést na bolest v očních jamkách.

Wirian se mezitím dále vžívala do představy, že by se mohla stát svědkem svatby mezi alfy, a její slova působila Raleeze hotová muka, drásala jí duši.

„Musím něco vyřídit,“ přerušila otrokyni ve výčtu nejrůznějších představ, vstala a vydala se směrem, kde tušila dveře. Narazila na hranu kuchyňského stolu, ale posléze přece jen našla cestu ven. Nakonec celá udýchaná stála na chodbě vedoucí ke dvojitým dveřím. Za nimi se rozkládala říše jejího velitele.

Raleeha obezřetně kráčela vpřed, postupovala krůček po krůčku a po chvíli vstoupila do Sinthorasovy ložnice, což bylo přísně zakázané. Sklonila se nad postelí, nasávala vůni polštáře připomínající jemně kadidlo, rukou hladila látku a laskala ji, jako kdyby hladila rysy alfovy tváře. Při pomyšlení na to, že ženou, která bude uléhat vedle jejího velitele, bude Yantarai, v ní vzplála žárlivost. Jaké plány mohla mít s alfem, který byl o tolik částí nekonečna mladší než ona? Chtěla se jenom potěšit mladou, svěží krví?

Raleeha se napřímila. Jako prostá otrokyně neměla nejmenší možnost ovlivnit cokoliv, co její velitel udělá. Zákony alfů byly velice přísné a ona neměla žádná práva. Neměla absolutně žádnou naději, že by ve společnosti někdy postoupila někam výše.

První okamžiky nekonečna v Dsôn Faïmonu byly velice obtížné. Sinthoras ji vůbec na nic nepřipravil, nenaučil ji ani běžným mravům a zvykům, ani pravidlům, jimiž se obyvatelé říše alfů musí řídit. Tyto věci se nejdříve dovídala od ostatních otroků a později k nim dospívala vlastním pozorováním, dělala si poznámky a nákresy a učila se všemu podstatnému.

Raleeha vyšla z ložnice a zamířila do místnosti, v níž Sinthoras zpravidla odpočíval a kam měla povolený vstup. Otevřela vysoká okna, aby vpustila dovnitř čerstvý vzduch a hluk z ulice. Zvenčí sem doléhaly dětské hlásky, děti pokřikovaly a smály se. Nebylo to nic jiného, než co znala z domu. Vzduch byl svěží, voněl východním větrem a inspirací. Všechno jí napovídalo, že právě nastala příhodná doba na to, aby si vyzkoušela, jak bude plnit obvyklé úkoly i za nynějších, nových okolností.

Raleeha odešla z odpočívárny a zamířila po schodech vzhůru do ateliéru, kde její velitel zpravidla maloval. Dosud se nikdy neodvážila ukázat mu svá vlastní díla, protože by si přitom připadala jako malé dítě, chlubící se dospělému naškrábanými čmáranicemi. A nyní, když se na ni tak zlobí, něco takového stejně nepřicházelo v úvahu.

Znovu si nacvičovala, jak bude z vysokých polic sundávat tyglíky, štětce a velké i malé nádobky. Balancovala na schůdcích, aby si zvykla vykonávat odpovědnou práci zcela poslepu. Orientovala se podle vůní barev, pigmentů a dalších přísad. Zpočátku si myslela, že se to nikdy nenaučí, ale postupně jí práce připadala stále snadnější.

Raleeha si byla čím dál jistější. Celý den strávila na policích, až se jí vyčerpáním rozklepaly ruce i nohy a prsty pomalu nedokázaly sevřít příčky posuvných schůdků. Navíc ji bolely oční jamky, měla hlad a žízeň.

Vyčerpaná, ale spokojená se vrátila do čeledníku, kde na ni čekala večeře: zbytky polévky.

„Tak tady je,“ přivítala ji Kaila. „Máme tu jednoho nováčka, právě ho chytili a dovedli sem. Dělej, představ se.“

„Dobrý den,“ zaslechla Raleeha mladý mužský hlas, jak ji nejistě zdraví. „Já jsem Quanlot z rodu Sratinů.“ Uchopil ji za ruku a opatrně jí potřásl.

Kaila se dala do smíchu. „A co nemůžeš vidět: Quanlotovi je právě dvanáct lidských let a je hrozně štíhlý.“

„Vychrtlý,“ vyhrkla Wirian. „Hubený jako tříska! Vlasatý smeták!“ Lidé se hlasitě rozesmáli, několik jich pobaveně zabušilo lžícemi do stolu. Raleeha si v duchu říkala, že se chovají přímo hrozně.

„Protože náš mladík je spíše kostra než člověk, koupil si ho Sinthoras, aby v domě čistil komíny, krby a odpadní trubky,“ vysvětlovala Kaila a v hlase jí zazněl soucit, když dodala: „Chlapče, ty budeš dostávat jenom poloviční porce. Kdybys přibral, prodali by tě a kdo ví, co by pak ten alf udělal se mnou.“

Raleeha se podél židlí došourala na své místo. O rodu Sratinů věděla, že nic pořádného neumí, jedině podvádět a krást. „Co jste vlastně ode mě chtěli slyšet?“

„Ty mu dokážeš nejlíp vysvětlit, jak to tady u těch černooček chodí,“ odpověděla jí Wirian, sedící nalevo od ní.

„Chce vůbec něco vědět?“ nepřestávala se vyptávat.

„Ale ano,“ ozval se Quanlot. „Čím víc toho budu vědět, tím déle budu žít. Abych jim mohl utéct.“

Po chlapcově vzpurné odpovědi se lidé polekaně odmlčeli. Nikdo se ani nehnul.

Potom něco plesklo a Quanlot hlasitě zaúpěl.

„Něco takového už nikdy neříkej,“ domlouvala mu Kaila rozvážně. „Jestli zaslechnu jedno jediné slůvko o útěku, nahlásím tě alfovi.“

„Ale…“ vykoktal chlapec.

„Když se někdo jen slovem zmíní o útěku, bývá zpravidla potrestán smrtí,“ prozradila mu Raleeha, která se jako jediná dala do jídla. „A dotyčného nečeká rychlá smrt,“ dodala. „Umírání má být trestem, rozhodně ne vykoupením.“

„Už zase mluvíš tak, jako bys byla jednou z nich,“ vyjekla Kaila napolo zděšeně. „Nenaháněj malému více strachu, než je nutné.“

Raleeha polykala hustou, zatuchlinou páchnoucí polévku, přestože by si mnohem raději dopřála něco z velitelových pokrmů. „Poslouchej, Quanlote z rodu Sratinů. Stát alfů ovládají Nesmrtelní, vládnoucí pár, který společně činí všechna rozhodnutí. Pečlivě a přesně přitom zvažují, co je dobré a co ne. To, že jim vládne bratr a sestra, alfům nijak nevadí. A na rozdíl od mého i tvého barbarského národa neznají alfové třídní společnost. Mezi muži a ženami vládne naprostá rovnoprávnost, stejně jako mezi různými povoláními a profesemi, přičemž na válečnících je, aby ostatní chránili.“ Spolkla další lžíci polévky. „Pochopil jsi?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Spravedlivý hněv.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.