Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Vlastimil Růžička

POLITIKA A MÉDIA V KONZUMNÍ SPOLEČNOSTI

Recenzovali:
prof. PhDr. Martin Potůček, CSc. MSc., Centrum pro sociální a ekonomické strategie
Fakulty sociálních věd Karlovy univerzity (veřejná politika)
PhDr. Ing. Jiří Olšovský, Ph.D., Filosofický ústav Akademie věd ČR (média a filozofie)

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 4530. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Šárka Kociánová
Sazba a zlom Vojtěch Kočí
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Kočí
Počet stran 192
Vydání 1., 2011

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.
Husova ulice 1881, Havlíčkův Brod

© Grada Publishing, a.s., 2011
Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-247-3667-9

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7055-0 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7055-0 pro formát EPUB

Děkuji Centru pro sociální a ekonomické strategie (CESES) Fakulty sociálních věd Univerzity Karlovy za dočasné zázemí a příležitost nahlédnout do relativně nového vědního oboru s názvem Veřejná politika.

Předmluva

„Čím více usilujeme o nestrannost, tím více bychom měli zdůrazňovat, z jakého stanoviska, z jaké pozice se vyjadřujeme a nahlížíme na svět. Pokud lze definovat mou pozici podle toho, koho volím, jsem pravicový intelektuál, byť poněkud zvláštního ražení – jinými slovy nedisciplinovaný, zřídkakdy zajedno s tím, koho jsem volil. Stejně svobodně kritizuji toho, koho jsem volil, jako bych to dělal, kdyby byl zvolen ten druhý…“

Raymond Aron

„Politická věda trpí potížemi, jež mají svůj původ v samotné podstatě politické vědy jakožto nauky o člověku v jeho historické existenci. Člověk totiž nikdy nečeká, až mu jeho život vysvětlí věda, a pokud se teoretik přiblíží ke společenské skutečnosti, nalezne svou oblast zájmu už předem obsazenou něčím, co by se dalo nazvat společenskou sebeinterpretací. Lidská společnost není jen faktem či událostí ve vnějším světě, a není ji tudíž možné studovat jako nějaký přírodní jev. Přestože také vnějškovost je jednou z důležitých stránek lidské společnosti, jako celek je tato společnost malým světem, kosmionem, který je zevnitř osvětlen významem nepřetržitě vytvářeným a neseným lidskými bytostmi, pro něž představuje způsob a podmínku jejich sebeuskutečnění…“

Eric Voegelin

Mottem knihy budiž myšlenky autorů, velkých inspirátorů, kteří spojují společenský řád s řádem duše člověka. Francouzský novinář, sociolog a filozof Raymond Aron by zřejmě chápal svoji roli v tomto procesu jako zaujatý pozorovatel 1 , který je velmi citlivý na jakýkoli projev mediální (či jiné) nesvobody. Otcem sociologie je mu Alexis de Tocqueville, který staví do centra společenské analýzy demokracii, přestože (nebo právě proto) pochopil její značnou rozporuplnost. Hovoří o neodvratné tyranii průměrnosti, jež limituje jedinečnost a kulturu; předpovídá velký pokles úrovně vzdělání, schopnosti a potřeby vzdělávat se; ohlašuje příchod zaopatřovacího státu s absurdním byrokratickým plánováním; odhaluje nebezpečí rozvoje masových médií na úkor přirozené autenticity a sociální citlivosti jednotlivce. Vystihl snad všechny podstatné hodnoty západní civilizace, především náboženské víry, bez níž není podle jeho slov autority a nakonec ani politické či osobní svobody. Označením de Tocquevilla za otce sociologie odmítá Raymond Aron Comtův pozitivismus (Auguste Comte bývá často označován za zakladatele sociologie), a pro mnohé pravověrné sociology a politology proto někdy bývá poněkud tvrdým oříškem.

Odpůrcem pozitivismu je také německo-americký konzervativní politický filozof Eric Voegelin. V jeho interpretaci ztratila politika vědomí principů; politické vědy jsou zahlceny hromaděním irelevantního poznávání v podobě dalších a dalších výzkumů, které rostou úměrně s vývojem softwarového inženýrství a slouží pouze spekulativním účelům zadavatelů. S tím také spojuje úpadek sociálních věd i praktické politiky a hovoří o tom, že politické vědy potlačují morální aspekty politiky. Velmi rozšířený předpoklad, že metody matematizujících věd o okolním světě se vyznačují mimořádnými výsledky, že i jiné vědy by docílily podobných úspěchů, kdyby následovaly jejich příkladu, a že výzkum má jen tehdy vědecký charakter, pokud používá metod přírodních věd, se jeví Voegelinovi jako naprosto absurdní. Empiricko-analytický přístup ovšem neoznačuje za principiálně chybný a poukazuje na jeho základy u Platona a Aristotela, zejména v jejich klasifikaci politických zřízení. Polemizuje však s takzvanou bezhodnotovou vědou^2 Maxe Webera, která je jakýmsi nepsaným kánonem v současných sociálních vědách.

V této poněkud rebelující linii se dvěma nepříliš protežovanými učenci v českém sociologickém a politologickém světě se pokusím blíže mapovat, analyzovat a popisovat provázanost mediální komunikace s českou veřejnou politikou v procesu demokratizace a modernizace společnosti a budeme se ptát, proč nejsou některá osvědčená témata, běžná pro vyspělý demokratický svět, součástí české politické agendy. Kniha vychází z mých redakčních poznámek a rozhovorů a ze studie prezentované v roce 2010 v Centru pro sociální a ekonomické strategie Fakulty sociálních věd Univerzity Karlovy (CESES). Veřejná politika a média se pojí v tomto případě s normativně-ontologickými principy, jež jsou pojímány jako součást praktické filozofie. V koncepci nových synergií se dostávám k různě definovaným pojmům veřejný zájem, občanská společnost, percepce demokratického a právního státu, k úskalím teorie modernizace v posttotalitních zemích a k proměnám jazyka v globalizovaném světě takzvaných nových médií. Hledám možnosti uplatnění normativních modelů veřejné politiky a globální etiky v kontextu s postoji českých výzkumníků a novinářů, kteří podle mého soudu dostatečně nezdůrazňují, z jakého stanoviska, z jaké pozice se vyjadřují a nahlížejí na svět. Snahou je zbořit mýty o takzvané nezávislosti, posilovat osobní odpovědnost a vytvářet otevřený prostor pro svobodný mediální diskurz v restaurovaném veřejném prostoru nového tisíciletí, který funguje a má šanci přežít pouze v souladu s Aristotelovým summum bonum , tedy hodnotami, jež nás přesahují.

1 Definici použili v rozhovoru s Aronem novináři Jean-Louis Missika a Dominique Wolton. Čerpali kromě jiného z přednášek, které pronesl na ENA (Ecole nationale d’administration), a ze statí, jež se později staly základem jeho knih. Po francouzském vydání autobiografie Zaujatý pozorovatel (1981) a po Aronově smrti (1983) vychází také kniha Paměti – 50 let přemýšlení o politice (Aron, R.: Mémoires. 50 ans de réflexion politique. Paris: Julliard, 1983), kde se vyskytují výrazy zaujatý nebo angažovaný pozorovatel.

2 První otázkou, kterou si Eric Voegelin klade, je, proč vlastně společenské vědy učit. Máme různě naladěným studentům vysvětlovat, k jakým praktickým důsledkům různé politické předpoklady vedou? Zcela jistě. Ostatně ani Max Weber nedostál svému tvrzení, že se nemá posuzovat správnost či nesprávnost politických předpokladů (např. Sociologie náboženství či Protestantská etika a duch kapitalismu). Hodnotové soudy se vrátily do vědy v podobě legitimizujících názorů, které vytvářejí jednotky společenského řádu (Voegelin 2000: 24).

1.
Veřejná politika a média – úvod do problematiky

1.1 Veřejná politika jako perspektivní obor

Relativně nový vědní obor s názvem veřejná politika^3 si klade ušlechtilé cíle. Chce obsáhnout společnost jako celek a vědět o ní prakticky vše, co lze, a hodlá k tomu využít všech metod zkoumání, které jsou v současných podmínkách univerzit, akademických pracovišť a výzkumných ústavů dostupné. Své výsledky míní srozumitelně prezentovat veřejnosti a státní správě. Podle předložených definic aplikuje výkladové rámce sociologie, ekonomie, politických věd, práva, teorie řízení a dalších oborů a směřuje k analýzám a prognózám procesů formování a uplatňování veřejných zájmů; věnuje se přitom institucionálnímu zprostředkování těchto procesů veřejným, občanským a do jisté míry i soukromým sektorem v poloze, která je využitelná pro běžnou politickou praxi. Naproti tomu neanalyzuje obecné politické podmínky vzniku, existence a přežití takových sociálních útvarů; zajímá se spíše o sociálněpolitický proces vedoucí k uspokojování konkrétních, diferencovaných potřeb příslušníků těchto společenství, jejichž uspokojení nemůže být plně zprostředkováno soukromým sektorem. Z klasických proudů v politických vědách má k veřejné politice nejblíže analýza politiky – policy analysis (Potůček et al., 2005: 13–14; srov. Fiala a Schubert, 2000: 13).

Doplňme, že k tomuto dynamickému multidisciplinárnímu oboru patří také otázky politické etiky a zaměření na ekologické problémy země, které spolu s oživením filozofického přístupu v kladení otázek nabývají na významu a zahrnují se do veřejných diskusí. Centrálním prvkem veřejné politiky je tedy obsah (what), determinanty, důvody, příčiny (why) a účinky, výsledky a souvislosti politiky státu (what difference it makes) (Potůček et al., 2005: 13–14; srov. Fiala a Schubert, 2000: 13). Definice se postupně rozšiřuje o další politické aktéry ve společnosti a o politické poradenství (Veselý, Nekola, 2007: 19). S výsledky výzkumů v oblasti veřejné politiky by kromě státní správy měli pracovat také novináři, sociální vědci a filozofové. Nakolik využívají takovýchto služeb v prostředí českého trhu s informacemi a na jaké úrovni s nimi pracují, prozatím ponecháme stranou.

1.2 Média a jejich úloha ve veřejné politice

Stejně jako veřejná politika je také informace mnohovýznamovým pojmem. Četné definice by vydaly na dlouhý seznam od zaručených pojmů až po nejrůznější mystifikace. Obecným faktem zůstává, že informace jsou tvořeny kromě jiného i komunikačními prostředky (médii), které hrají ve veřejné politice velmi důležitou roli. Informační technologie jednadvacátého století zásadně mění způsoby sociální interakce a mění také původní roli a význam médií. Stále častěji se hovoří o mediataci společnosti, kde hrají masová média (tisk, rozhlas a televize a jejich ekvivalenty na internetu) a síťová média (ostatní média v prostředí internetu) dokonce určující roli – a to nejen v politické komunikaci. Vše bývá provázeno neustálým procesem stále důmyslnějšího ovlivňování a přizpůsobování se politickým aktérům i ekonomicky silným mocenským centrálám. Propojování společenských komunikačních procesů médii nabývá všude na světě nebývalých rozměrů a vybírá si svoji daň, často až v podobě orwellovské. Moc je podmíněna vlastnictvím informací a znalostmi cílených komunikačních praktik. Chápeme-li potom veřejnou politiku jako souhrn vládnutí, která přímo nebo zprostředkovaně ovlivňují život občanů státu (B. Guy Peters)4, a připisujeme-li médiím roli aktéra a zprostředkovatele veřejné politiky, musíme zákonitě počítat i s vymezením problémů, které mohou nastat.

1.3 Některé metody, výzkumy a pracovní hypotézy

Současná analýza médií se pohybuje v několika rovinách a výsledky výzkumů (kvalitativních i kvantitativních) vždy přinášejí další otázky, nové definice, či naopak obhajobu starých postupů. Od počátku 20. století lze podle dostupných pramenů dokonce pozorovat určitý rozvoj empirického výzkumu mediálních účinků jakožto samostatné vědní oblasti (Jirák, Köpplová 2003: 160). Výsledky ovšem nejsou vůbec přesvědčivé, mediální svět a jeho postprodukce se neustále rozrůstají a nebývale bobtnají a do hry vstupuje stále více faktorů, které jsou prakticky neměřitelné. Teorie agenda setting neboli teorie nastolování agendy (Maxwell McCombs a Donald Shaw, 1972) už dávno nemůže v takovémto světě obstát. Nizozemský teoretik médií Denis McQuail ji pečlivě reviduje v koncepci fáze dohodnutého vlivu médií (1999), německá socioložka E. Noelle-Neumannová (1993) ji připomíná ve vlivné teorii veřejného mínění, v takzvané spirále mlčení (Die Schweigespirale), a George Gerbner (2002), rodák z Budapešti a zároveň americký profesor University of Carolina, ji kritizuje snad ve všech svých dílech (např. The Global Media Debate, 1993) a odhodlaně bije na poplach ve svých kultivačních teoriích (to abychom jmenovali alespoň některé kritiky)5. Zda bylo veřejné mínění skutečně ovlivněno výběrem témat v médiích na základě dostupných výzkumných metod, prokázat prostě nelze (srov. Vladyka, 2005).

Podobné tápání lze vysledovat i v otázkách definice takzvaných nových médií^6 a v otázkách postprodukce, kterou lze označit jako veškeré zpracování natočeného materiálu: střih, vkládání dalších obrazových či zvukových zdrojů, titulkování, hlasy mimo kameru či zvláštní efekty. „Jde o činnosti spjaté se světem služeb a recyklace, postprodukce patří do terciárního sektoru, který stojí v protikladu k průmyslu či zemědělství, náleží sektoru, kde se produkují hrubé výrobky či polotovary,“ vysvětluje ředitel Centra současné tvorby Palais de Tokyo v Paříži^7 Nicolas Bourriaud v knize Postprodukce: kultura jako scénář aneb Jak umění nově programuje současný svět (česky 2004) a dále hovoří o obrazu dneška, o nové kultuře „žití a užití“, o veřejném prostoru, o komunismu forem (2004: 12).

Je patrné, že nová média se na jedné straně pevně usídlila ve veřejném i akademickém diskurzu, ale prozatím neexistuje obecně přijímaná definice, respektive jednoznačné konceptuální vymezení uvedeného termínu (srov. Štětka, Šmahel, 2009: 7–8). Situace bude v tomto směru nejspíše stále složitější, protože nová média ukrajují větší a větší prostor pro svůj speciální systém nové „komunikace“ schopné nekontrolovatelné reprodukce, která se může dále šířit a mutovat jako virus. Nové technologie nabízejí komunikaci přes libovolné prostorové a časové vzdálenosti, máme možnost uchovávat a hromadit informace v rozsahu mnohanásobně vyšším, než je paměťová kapacita jednotlivce, a plně toho využíváme, zatímco schopnosti mozku, citová investice a přirozené lidské instinkty slábnou. Nahrazují je nejrůznější systémy postprodukce, které pronikají do světa médií, do umění i do zábavního průmyslu a rozehrávají s námi hru na skutečný a virtuální svět. Jsme svědky ztrát hodnoty informace, legitimního plagiátorství, jsme vystaveni redundanci vjemů, dobrovolně se podílíme na ekonomické a politické distribuci moci ve společnosti a akceptujeme snad všechny slabiny nevyzrálých moderních demokracií. A zřejmě nemáme na výběr.

Sociolog Libor Prudký se skupinou výzkumníků z Centra pro sociální a ekonomické strategie (CESES) Fakulty sociálních věd Univerzity Karlovy se pokusil vnímat média trochu jiným pohledem. Shromáždil, uspořádal, zpracoval a v základních otázkách interpretoval empirické výzkumy hodnot v české společnosti, přičemž rezignoval na obecné, spasitelské či jiné ideologie a nabídl poznatky, které mohou být dále využitelné pro relevantní instituce. Jedná se o inventuru českých hodnot od sedmdesátých let minulého století až do současnosti, nabízející rovněž východiska nezbytná pro takové sociální uspořádání, které vede k obecně sdíleným hodnotám a většinově přijatelným normám chování, jež posilují přirozenou soudržnost a překonávají dopady sociální diferenciace (Prudký a kol., 2009: 5). Nechybějí zde zcela přirozeně ani metody používané při analýze médií a jejich vlivu. Výzkumníci CESES vycházeli ze základních sociologických premis (dle Stokes, 2003), jež shrnuli v níže uvedené tabulce:

Metody používané při analýze médií a jejich vlivu (kvalitativní postup)

Analýzy textu

Studium mediálních organizací

Studium publika (příjemců)

Objekt analýzy

Metoda

Objekt analýzy

Metoda

Objekt analýzy

Metoda

Výskyt určitého jevu v textech

Obsahová analýza

Historie specifické instituce, historie mediálních technologií, předcházející politické diskuse, historie legislativy

Výzkum archivů

Chování lidí v jejich prostředí

Pozorování

Význam textu nebo skupiny textů

Sémiotika

Historie vysílání, sociální dopad médií

Sociální historie

Reakce příjemců na otázky

Dotazníkové šetření

Struktura příběhu

Narativní výzkum

Názory a přístupy pracovníků v médiích

Rozhovory

Vylíčení příjemců jejich chování

Rozhovor

Skupina textů stejného druhu nebo žánru

Žánrová studie

Pracovní postupy, společností a organizací chování pracovníků odvětví

Zúčastněné pozorování

Přístupy, názory a chování skupin

Focus group

Skupina textů od stejného autora

Autorská studie

Vzpomínky na předchozí chování a přístupy

Ústní tradice (oral history)

Skupina textů zabývající se stejným umělcem

Studie hvězdy (Star study)

Zdroj: Upraveno CESES, původně dle Stokes: 23, 25, 26.

V knize s názvem Inventura hodnot (2009), která výše zmíněné výzkumy shrnuje, doporučují autoři vystoupit z metodologické rozvolněnosti kvalitativních výzkumů a postupně se pokusit o vývoj a ověřování kompatibilních specifických metodologických postupů pro zkoumání nabídky hodnot jednotlivými médii (např. tak, jak jsou běžné ve zkoumání sledovanosti médií)8. Už proto, že média představují jeden z rozhodujících socializačních mediátorů. A také proto, že jejich působení je spojeno s řadou mýtů a předpojatostí (Prudký a kol., 2009: 134).

V přístupu k výzkumu hodnot a médií pak výzkumníci CESES rozlišují dvě základní roviny:

- zachycení a prezentaci hodnot v médiích samotných;

- vnímání a přijetí či odmítnutí hodnot publikem (diváky, posluchači, čtenáři).

„Právě pokusy o třídění metod výzkumu hodnot v médiích jsou jedním z prvních kroků na cestě k utváření standardizovaných výzkumných nástrojů,“ uvedl v rozhovoru na půdě fakulty sociolog Libor Prudký.

Pro nejčastěji protežovaného teoretika v oblasti médií, profesora sociologie na Univerzitě v Cambridge, J. B. Thompsona nejsou ani tak důležité jednotlivé empirické výstupy, ale jakási schopnost včas rozpoznat společenský dopad nově vznikajících komunikačních a informačních sítí a přijmout individuální pocit odpovědnosti – a v současném globalizovaném světě dokonce i odpovědnosti za lidstvo jako celek a za svět, který lidé společně obývají. „A právě tento pocit odpovědnosti,“ tvrdí Thompson, „by mohl alespoň zčásti nastolit nový přístup k praktickému a přirozenému morálnímu uvažování, které by se vymanilo z antropocentrických a časoprostorových omezení tradičního pojetí etiky.“ Mohlo by jít o uvažování, které by si dokázalo vybudovat přijatelně soudržný vztah k realitě stále více propojeného světa (Thompson, 2004: 210).

V knize Média a modernita (2004) zároveň její autor kajícně přiznává, že žádná, byť sebelepší, sociologická analýza není schopna dobrat se širších důsledků, které tato postindustriální doba přináší. Hovoří tak vlastně v duchu Baumanových pesimistických předpovědí (přestože to na některých stránkách knihy popírá) o jakési neviditelné ideologii, která je prakticky nekontrolovatelná, je zabudována do způsobu fungování systému a jeho kulturní reprodukce, jejíž součástí je i svět médií a nestále rostoucí mediální průmysl (srov. Bauman, 2008: 16).

Kromě Thompsonova analyticko-syntetického přístupu, který využívá přirozeně i celá řada dalších (neméně významných) mediálních teoretiků^9, je třeba podrobněji zmínit také procesy mediatace společnosti (např. Schulz, 2004) a již výše uvedený koncept nastolování agenda setting (McCombs and Shaw, 1977), kde vycházíme z předpokladu, že masová média mají schopnost formovat postoje, určovat hlavní priority témat a předem stanovují, které otázky jsou v dané době důležité. Často citovaným problémem v odborné literatuře zůstává i nadále takzvaná Habermasova teorie o společnosti zbavené autonomie, jež neplní své původní poslání. Důvody spatřuje německý filozof a sociolog Jürgen Habermas především ve vývoji postmoderních společností, kde organizované zájmy korporací spolu se státním monopolem omezují aktivity veřejné sféry. Veřejnost bývá odsunuta do role pouhých pozorovatelů a její schopnost cokoli měnit slábne (Habermas, 2000: 13, 319).

Teorii krize postmoderní společnosti popsala i celá řada dalších autorů (např. Daniel Bell, Ulrich Beck, Marshall McLuhan, William Gibson či Alvin Toffler) – ve všech teoriích hrají masová média důležitou, či přímo primární roli. Habermasovy (a přirozeně i jiné) teorie pak procházely (a neustále procházejí) revizí i palbou nemilosrdné kritiky. Nejčastěji se polemizuje s pojetím vývoje původní buržoazní veřejné sféry, která se jeví jako příliš idealizovaná, potíže bývají s analýzou praktických a morálních zkušeností, s pojetím demokracie či s nedostatečnou znalostí moderní mediální komunikace (Habermas se narodil v roce 1929). Diskuse doposud trvá. Nevyústila v žádný uspokojivý závěr i proto, že zatím nedošlo ke shodě týkající se informační role, kterou by měla současná média ve společnosti hrát. Kritici tradičních metod zdůrazňují, že tyto přístupy jsou příliš výrazně zakotveny v koncepci zdůrazňující individuální přístup (Curran, 1991, in Jirák, Říchová, 2000: 142), anebo příliš lpí na roli veřejnoprávního média. John B. Thompson se kromě jiného problematizuje také pojetí diskurzivní etiky, vyčítá Habermasovi nedostatečný výklad buržoazní veřejné sféry a táže se, proč by principy, jež se kdysi objevovaly v buržoazní veřejné sféře, měly mít význam i pro naši současnost (Thompson, 2004: 207). Jiní autoři se k Habermasovu přístupu stavějí s poněkud větším pochopením, přičemž nejčastěji pochybují o tom, zda má smysl snažit se budovat morální a politickou teorii na principu racionální shody, pokud existuje taková četnost hodnotících a výkladových úhlů pohledu, příznačných pro současnou moderní společnost (srov. Curran, 1991, in Jirák, Říchová, 2000: 142–143).

Pokud bychom se v tomto bodě vrátili k již zmíněným definicím veřejné politiky, která se prezentuje jako moderní interdisciplinární obor zahrnující velmi širokou škálu přístupů, měla by v konečné fázi vracet občany do režimu mediovaného politického diskurzu a nedovolit jejich vytlačování z politické komunikace. Mohla by se pokusit rovněž o zmíněný princip racionální shody v oblasti morální a politické teorie (viz dále v textu o hodnocení normativních modelů ve veřejné politice). Z Habermasova návrhu totiž vyplývá, že norma je platná či správná (richtig) nebo že instituce je legitimní jedině za předpokladu, že o takové normě či instituci může otevřeně a bez jakýchkoli omezení diskutovat každý, koho se jejich existence dotýká, a že výsledkem takové diskuse bude souhlas všech zúčastněných (Thompson, 2004: 207). Úkol nereálný, míní Thompson, nikoli však nemožný, dodává Curran.

Je zcela jisté, že bychom v současné době našli celou řadu obecně platných norem „ve veřejném zájmu“, o kterých vůbec neuvažujeme, jsou nám přirozeně blízké, někdy je dokonce považujeme za jistou vymoženost civilizace nebo za obyčejnou lidskou slušnost, vzájemné lidské pochopení či solidaritu. Souvisí to se stavem demokracie, s duchovní a mentální vyspělostí jedinců a humanistickým přístupem k řešení společenských problémů, s kulturou dané země i s ontologickými principy našeho uvažování, jež zahrnují i náš vztah k celku.

Veřejná politika nabízí podle dostupných definic procesy uplatňování veřejných zájmů z identifikace (kanály reprezentativní, participativní či přímé demokracie, odborná expertiza), z formulace a prezentace (agenda setting: programy politických stran, vládní prohlášení, role médií), uznání (zákony a jejich uplatnění, konkrétní rozhodnutí vlád – například alokace zdrojů veřejných rozpočtů) a realizace (uplatňované veřejné politiky, činnost veřejné správy) (Potůček et al., 2005: 14). Problémem nicméně zůstává i nadále ona „zapeklitá“ definiceveřejného zájmu. Sociolog Miroslav Purkrábek^10ji vnímá jako bitevní pole, v němž se utkávají individuálně a společensky vzniklé veřejné zájmy se zájmy jedince, se zájmy skupinovými a institucionálními. Výsledkem těchto střetů by mělo být uznání a realizace alespoň části veřejných zájmů ve standardně fungujícím politickém procesu. Ze závěrů jeho výzkumu (1994–1999) ovšem vyplývá, že v České republice stále není státní správa chápána jako běžná služba veřejnosti a výrazně se zde podceňují etické a hodnotové základy společenského života (Potůček et al., 2005: 14).

1.4 Normativní přístup a potřeba ontologie v sociálních vědách

Zatímco současné sociální a politické vědy se snaží pevně uchopit otěže moci převážně empiricko-analytickými metodami, jejich přínos pro praktickou politiku, demokracii a danou společnost je takřka nulový. Slovy v úvodu zmíněného Erica Voegelina ztratily politické vědy vědomí principů a zotavují se ze zničení pozitivismem (Voegelin, 2000: 9). Svět uměle vytvořených proměnných roste a bobtná a pouhá analýza, byť empirická, už dávno nestačí. Akademická pracoviště, jež by měla dávat jasné impulzy společnosti, být hlavním nezávislým poradním orgánem ve věcech řízení, být ve svém konání „vždy o krok napřed“, neplní dostatečně své primární poslání (stejně jako již zmíněná Habermasova veřejná sféra) a vzdělání a výzkum se stávají pouze další nudnou položkou z ekonomické oblasti „má dáti–dal“. To vše zahlceno (od sklepa až po půdu) hromaděním dalších a dalších sponzorovaných výzkumných projektů, jež rostou úměrně s „vývojem“ ekonomiky, s rozvojem předepsané metodologie a sofistikovaného softwarového inženýrství, které je zpravidla součástí takřka nekontrolovatelné moci ekonomické a vládní.

Německo-americký politický filozofEric Voegelin ve své studiiDie neue Wissenschaft der Politik(1959) –Nová věda o politice,v Čechách vydána až v roce 2000 – uvádí, že politické vědy pouze hromadí další a další irelevantní poznávání a vědomě potlačují morální aspekty praktické politiky. Píše o nebývalém rozvoji přírodních věd, které spolu s dalšími činiteli nesou zodpovědnost za rozšíření domněnky, že metody používané v matematizujících vědách o vnějším světě jsou nadány nějakou zvláštní ctností, a že tudíž ostatní vědy dosáhnou srovnatelného úspěchu pouze tehdy, budou-li následovat tohoto příkladu a přijmou-li jejich metody za svůj vzor (Voegelin, 2000: 9–10). To vše považuje do jisté míry za „běžný omyl života“, nebezpečí však cítí v okamžiku, kdy se metody přírodních věd stanou hlavním kritériem pro vědeckou relevanci obecně, kdy se zkoumání považuje za vědecké pouze tehdy, používá-li výzkumník metod přírodních věd, a další problémy vyjádřené jinými prostředky jsou podle těchto metod problémy iluzorní. Oblasti bytí, které modelovými metodami zkoumat nelze, jsou potom irelevantní nebo, což je krajní případ, vůbec neexistují (Voegelin 200: 10). Dobrý empiricko-analytický přístup ovšem neoznačuje za principiálně chybný a poukazuje na jeho základy u Platona a Aristotela, zejména v jejich klasifikaci politických zřízení.

Možná bychom mohli na základě těchto závěrů společně s Ericem Voegelinem konstatovat, že bez návratu k platonsko-aristotelské epistémé není možné obnovení současné politické vědy, ba ani současné politiky, veřejnosti či samotné akademické sféry. Nicméně nepředbíhejme…

K podobným závěrům, přestože s mnohými voegelinovskými argumenty nesouhlasí (nebo je opomíjí), dospívá také profesor vídeňské univerzity Konrad Paul Liessmann. Proslavil se zejména knihou Theorie der Unibildung. Die Irrtümer der Wissensgesellschaft (2006), která vyšla v Čechách o dva roky později pod názvem Teorie nevzdělanosti – omyly společnosti vědění (2008, dotisk 2010). Liessmann se v ní kromě jiného zmiňuje o takzvané moderní vzdělanostní společnosti, která už dávno rezignovala na skutečné vědění a stala se společností, jež ve jménu domnělé efektivity, oslněna představou, že vše může podřídit kontrole ekonomického pohledu, důkladně osekala veškerou svobodu myšlení a tím se připravila o možnost rozpoznat iluzi jako iluzi. Upsala se nevzdělanosti, ať už ve svých databázích shromáždila jakoukoliv sumu vědění. Zcela rezignovala na individuální ambice dokázat, že domnělé jistoty doby jsou iluzorní, což bylo dříve jednou z hlavních podstat klasického vzdělávání (Liessmann, 2010: 119). Autor zde vědomě navazuje na Adornovu Teorii polovzdělanosti (1959)11, poukazuje společně s ním na úskalí expanze masových médií a konstatuje, že to, co se mělo stát výrazem duchovního obsahu vzdělávání, se stává vnější, zvěcnělou informační částicí, která je-li povrchně osvojena, může jen těžko vznášet nějaký sociální nárok. Moderní masová média strukturálně podporují určitou formu nevzdělanosti, která se tímto stává univerzální (Liessmann, 2010: 10).

To je ovšem pouze část kritických textů tohoto rakouského autora^12, který je často napadán vědeckou obcí za politickou i akademickou nekorektnost, za popularizační (až skandalizační) přístup, jenž se velmi dobře prodává. Je totiž také neúnavným kritikem současných reforem Evropské unie ve vzdělávání a vědě a dovolí si čas od času nějaký ten „nemístný“ sarkasmus. Určitě stojí za to přesně ocitovat jeden z mnoha jeho názorů, který vyvolal u akademické obce i politiků tolik emocí a rozhořčení: „Reformy nikdy neuváznou na mělčině, nejúspěšnější jsou právě tehdy, pokud způsobí chaos, na nějž si všichni stěžují. Přestože hlavním smyslem všech reforem je, aby se stávající právní poměry rozpadly, staromódní smlouvy nahradily moderními dohodami a z veřejnoprávních institucí, byť by fungovaly sebelépe, se stala hřiště pro zájmové skupiny, agentury, kliky a investory. Za rétorikou reforem už jasně prosvítá jejich skutečný smysl: privatizace veřejného vlastnictví, proměna záležitostí veřejného zájmu na soukromý zájem. Res publica je pro reformátory nejlépe zajištěna, když se z ní stane res privata. Aniž by to bylo vždy tak jasně formulováno jako v Bajce o včelách od Bernarda Mandevilla^13, je to výraz ducha doby posedlého reformami očekávání, že pronásledování soukromých neřestí neviditelnou rukou trhu vždy vyústí ve veřejnou ctnost. Reformní nadšení tak ne vždy, ale občas podceňuje neřesti a velmi rádo přeceňuje samospasitelnost trhu.“ (Liessmann, 2010: 117).

Ať už si ke jménu Konrad Paul Liessmann dosadíme jakékoli znaménko, lze říci, že nás poměrně spolehlivě vrací k již zmíněné habermasovské teorii veřejné sféry. Společná je tu snaha o zachování klasického poslání univerzity jakožto nedílné součásti veřejného prostoru, posilující autonomní myšlení a žití mravního subjektu (Liessmann, 2010: 87). Profesor Liessmann má zřejmě upřímnou snahu zabránit tomu, aby se vzdělání stalo pouze nástrojem trhu a bylo posuzováno čistě podle ekonomických kritérií. Termín vzdělanostní společnost bude (podle jeho slov) i nadále prázdný, pokud bude docházet k deformacím humanitních věd, které jsou v novém pojetí vědění považovány za jakýsi nepodstatný apendix, jenž se buď přizpůsobí diktátu norem přírodních věd, nebo zcela zanikne jako neperspektivní a zbytečný obor (Liessmann, 2010: 87; srov. Voegelin, 2000: 14).

Boj o autonomii a „duchovní rozměr“ univerzit nevzdává ani italský filozof, estetik a spisovatelUmberto Eco, který dokonce ve svých přednáškách nabádá, aby se fakulty snažily udržet před masovými médii „alespoň dvacetiletý náskok“ (s vědomím jisté recese postmodernisty!) a tím zdůraznily rozdíly mezi dvěma postoji k realitě, mezi prezentací a interpretací. V jeho esejích o masové kultuře (1999, 2000) se objevují kromě jiného i takovéto výzvy: „Univerzity si musejí zachovat svoji jedinečnost, musejí vracet studenty k původnímu významu knihy. I v budoucích tisíciletích bude přímý osobní styk lidí oddělených prostorem vždy pomalejší a namáhavější než styk informační. Kyberkultura vnesla do života změny lidského chování, vzájemného styku, dorozumívání či seskupování do komunit. Existuje nebezpečí, že pojetí otevřeného pokusu semiózy může být zaměněno za zcela nezávazné a bezbřehé putování od znaku ke znaku, od textu k textu, s předpokladem, že objektivní svět není ničím jiným než iluzí, nashromážděnou snůškou textů, jež jsou výsledkem individuálních a v podstatě na vztahu k realitě nezávislých interpretací. Takovéto nebezpečí je v naší době dále umocněno tím, že se komunikace stala s přispěním masových médií těžkým průmyslem a že se mohou jako jakési posvátné texty veřejnosti předkládat i naprosté nesmysly…“14

Přestože bývá Umberto Eco k budoucnosti vzdělání převážně poměrně skeptický, neztrácí vždy v závěru vzácné a velmi potřebné optimistické přesvědčení, že studenti přicházejí do poslucháren, protože si uvědomují, že se tam diskutuje o něčem, co se do médií ještě nedostalo. A pokud se to tam dostane, univerzity už budou diskutovat o něčem jiném. Neopomíjí ani aspekty klasické akademické diskuse a přirozené potřeby setkávání v digitálním věku.

Z dosavadního vývoje je ale spíše patrné, že také česká akademická pracoviště a univerzity se dostávají do onoho podivného kolotoče „tržních“ mechanismů, který mimo jiné znamená zvýšení závislosti na „zaměstnavateli“, podléhají vlivu médií i dalších subjektů, které nezvratně pobořily hradby akademické nezávislosti a svobody a učinily ze studenta, slovy profesora Liessmanna, pouze uniformního jedince, který by měl být dostatečně flexibilní pro trh práce a vhodně vybaven jakožto odběratel zábavního průmyslu. „Hlavně nerozvíjet jedince a jeho individualitu a nedej bože se snažit rozvíjet ducha,“ dodává. Příkladem budiž takzvané univerzitní kauzy z roku 2010 – například Právnická fakulta v Plzni a její „političtí rychlostudenti“ (účastníci kurzů, jak profitovat z peněz daňových poplatníků), kteří potřebuji vysokoškolský diplom jako vstup do světa „zaručených a velmi lukrativních zakázek“; či mediální polemika „dotčených“ se závěry akreditační komise i Ústavního soudu ČR; neminulo nás ani odmítnutí ceny za vědu od některých předních vědců a všudypřítomné komentáře o tom, že „vládní rada škodí vědě“ (astrofyzik Jiří Grygar). Měli jsme možnost poznat inteligenci a hodnotové priority české vlády, která každoročně snižuje výdaje na vědu a vzdělání^15; byli jsme svědky stávek mladých vědců a univerzitních pracovníků (aktivita s názvem Věda žije) a jejich odchodu do zahraničí; poznali jsme, jak státní správa hospodaří s financemi daňových poplatníků. Občané této země jako by tvořili pouze určitou stafáž, která překáží „dobré ekonomické bilanci země“, a především ctihodným, dobrovolně zvoleným „správcům“. Pokud k tomu dosadíme více než dvacetileté, neustále omílané „období přechodu k demokracii a osobní odpovědnosti“, dostáváme poměrně přesnou odpověď na otázku pozvolného vytváření občanské a politické svobody a budování relevantních procesů smysluplné veřejné politiky na základě jasných a transparentních pravidel, která není třeba vypalovat na hruď, ale prostě je ctít jako přirozenou záležitost celku. Nová společenská pravidla se nevytvoří přes noc, stále jsou blíže staré pořádky, jež byly spojovány s jistotou a pohodlím provázeným soudružským heslem, oslavnou zdravicí socialistického materialismu, „kdo neokrádá stát, okrádá vlastní rodinu“.

Nicméně pro účely soudobé tvorby veřejné politiky, které se budeme v dalších odstavcích podrobněji věnovat, nám postačí (kromě již zmíněných nutných principů) ono ontologické pojetí, kde má člověk zájem a možnost účastnit se veškerého bytí a jednat v zájmu summum bonum, tedy hodnot, jež nás přesahují. Domnívám se, že svět nového tisíciletí (svět pro nejrůznějších krizích morálních, po krizích důvěry v instituce a banky až po důvěru v samotnou demokracii) je právě takovouto ontologickou výzvou – a to bez jakýchkoli postulátů o totalitní potencialitě obsažené v koncepci dobra, založené na substančním ontologickém modelu, o němž zasvěceně píše třeba Milan Valach z brněnské Masarykovy univerzity (Valach, 2009) či filozof Josef Šmajs z Filozofické fakulty téže univerzity (Šmajs, 2003). Souhlasím se světem nového hledání individuality a společenské jedinečnosti v kontaktu s původními a často zapomínanými transcendentálními kořeny našich kultur. Rozhodně je nalézáme v mravním světě antiky, židovství a křesťanství, bez nichž lze stěží dospět k moderní fungující demokracii a k určitému řádu duše, který stanovuje normu pro řád společnosti, jak o něm hovoří Eric Voegelin.

3 Veřejná politika se sice vyučuje na českých univerzitách již téměř 15 let, ale první ucelené dílo na základě anglického originálu, společné dílo českých, slovenských, maďarských a amerických autorů, vydané mezinárodní neziskovou organizací Network of Institutes and Schools of Public Administation in Central and Eastern Europe (NISPAcee), vyšlo v roce 2003. Potůček, M. – Le Loup, L. – Jenei, G. – Varadi, L. (eds): Public Policy in Central and Eastern Europe: Theories, Methods, Practices. Bratislava: Network of Institutes and Schools of Public Administation in Central and Eastern Europe, 2003.

4 Jedna z mnoha definic veřejné politiky (Jenkins, W. I.: Policy Analysis. Oxford, Martin Robertson 1978). Další například hovoří o základním paradigmatu, které vidí ve sledování aktivit autorit zaměřených na dosažení kolektivních cílů (Colebatch, H. K.: Policy. Buckingham, Open University Press 1998). Podrobněji (Potůček, M. et al.: Veřejná politika. Praha: SLON 2005).

5 Komplexní výčet metod výzkumu médií nabízí například kniha Tomáše Trampoty a Martiny Vojtěchovské Metody výzkumu médií (Portál 2010). Obsahuje jak zásady komerčního výzkumu médií (výzkum sledovanosti, měření efektivity reklamy), tak i akademického (výzkum mediálních organizací, analýza reprezentace, interpretace textu). Ze zahraniční literatury je třeba jmenovat alespoň mediálního historika a jednoho z představitelů mohutného hnutí za reformu amerického mediálního systému Roberta W. McChesneyho. Mezi jeho tituly patří například Bohatá média, chudá demokracie (Rich Media, Poor Democracy, 1999). Ve spolupráci s Edwardem Hermanem pak publikace Globální média (1997) nebo do češtiny přeložené Problémy médií (2009); několik kapitol publikace The Political Economy of Mass Media, 2008, a další.

6 Problému takzvaných nových médií v perspektivě sociálních věd se věnuje například časopis Sociální studia 2009/2. Uvádí, že řada současných teoretiků nových médií spatřuje východisko z konceptuálních problémů v opuštění primárně technologického pohledu na rozdíly mezi jednotlivými generacemi informačních a komunikačních médií a v posunu k důrazu na způsoby, sociální kontexty a důsledky jejich užívání (Štětka, Šmahel, 2009: 7–8).

7 Na internetových stránkách www.palaisdetokyo.com je možné sledovat texty, které spojují současný svět médií se světem umění, a připojit se k polemice na téma autorského práva v digitálním světě a ve světě postprodukce. „Přisvojování je vskutku prvním stadiem postprodukce: Nejde už o výrobu předmětů, ale o to, vybrat z již existujících věcí jednu a použít ji nebo přetvořit. Od dob Marcela Duchampa jsme jen autory definic, které nahrazují původní definici předmětu, jejž si zvolíme.“ (Bourriaud 2004: 15).

8 Existuje přirozeně celá široká škála nástrojů na měření sledovanosti médií. Největší pozornost je podle údajů agentur věnována měření sledovanosti televize pomocí takzvaných peoplemetrů. Rating se může měřit i pro časové úseky, lze měřit jednotlivé pořady nebo reklamu. Měření sledovanosti médií v České republice provádí například společnost Mediaresearch, kde najdeme veškeré podrobnosti a způsoby měření sledovanosti v oblasti tištěných médií, rádia, televize a internetu.

9 V analyticko-syntetickém přístupu členíme objekty na části, ale vnímáme je a hodnotíme i v rámci celku. Pracují tak téměř všichni mediální teoretici (viz níže), protože se deklaruje, že empirický výzkum stojí v popředí (Jirák, Köpplová, 2003: 160). Metoda může zahrnovat téměř všechny dosud jmenované přístupy: kvalitativní i kvantitativní, biografický, narativní či fenomenologický výzkum.

10 Miroslav Purkrábek v druhé polovině šedesátých let založil a vedl pracoviště sociologie armády. Jako signatář Memoranda kritizujícího praxi ve Varšavské smlouvě byl po 21. srpnu 1968 z armády propuštěn. Poté pracoval ve zdravotnictví. V medailonu na něj vzpomíná kolega z CESES Antonín Rašek: http://sreview.soc.cas.cz/uploads/0f61c6ac941b99effcdee1c58a747af0be696ff0_433_512medailon11.pdf. Výzkumy lze sledovat například na http://fsv.cuni.cz/VEDAFSV-22-version1.pdf.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Politika a média v konzumní společnosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.