TRITON

Dějiny do kapsy

Martin Kovář, Václav Horčička

Dějiny evropské integrace I

Martin Kovář, Václav Horčička

Dějiny evropské integrace I

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

autoři:

doc. PhDr. Martin Kovář, Ph.D. PhDr. Václav Horčička, Ph.D.

recenzent:

prof. PhDr. Vladimír Nálevka, CSc.

© Martin Kovář, Václav Horčička, 2005 © Triton, 2005

Cover © Eva Bystrianská, 2005

Vydalo Nakladatelství TRITON Vykáňská 5, 100 00 Praha 10 www.tritonbooks.cz

ISBN 80-7254-731-3

Obsah

Úvod

První kapitola - Kořeny evropské integrace (Od počátku „evropské myšlenky" do konce druhé světové války)

Druhá kapitola - Počátky evropské spolupráce (Od konce druhé světové války do roku 1949)

Třetí kapitola - Počátky evropské integrace (Schumanův plán a Evropské společenství uhlí a oceli, 1950-1952)

Čtvrtá kapitola - Neúspěšné pokusy o vojenskou a politickou integraci Evropy (Evropské obranné společenství, Evropské politické společenství, Západoevropská unie, 1950-1954)

Pátá kapitola - Druhá fáze evropské integrace (Evropské hospodářské společenství a Euratom, 1955-1959)

Šestá kapitola - Hledání alternativ (Skandinávská spolupráce, britský pokus o ustavení „světové zóny volného obchodu" a Evropské sdružení volného obchodu, 1955-1961)

Závěr

Chronologická tabulka

Doporučená literatura

Autoři

Úvod

Třebaže většina veřejnosti vnímá evropskou integraci jako proces, který začal až po skončení druhé světové války a jehož důležitá etapa v jistém smyslu právě nyní vrcholí (vstup České republiky do Evropské unie, otázka přijetí nových členů EU a schvalování ústavy EU), jsou jeho kořeny ve skutečnosti mnohem hlubší; další osudy jsou pak - navzdory převažujícím optimistickým prognózám - otevřené nesčetným variantám. Prudkost diskusí, jež se na toto téma vedou, by proto neměla nikoho překvapit.

Skutečná integrace našeho kontinentu sice probíhá již déle než padesát let, ale přesto jde o velmi živé dění, které má značný vliv na svět, jenž nás obklopuje. Přejeme si žít v Evropě ovládané duchem nadnárodní spolupráce, anebo klademe důraz na osvědčené hodnoty samostatné národní a státní existence? Jsme-li stoupenci sjednocené Evropy, jakou podobu by měla mít? Odpovědi na tyto otázky hledáme podobně, jako je hledaly minulé generace obyvatel našeho kontinentu. Dobové souvislosti se ovšem mění. Zatímco na počátku 50. let se Evropané takto ptali v atmosféře stupňující se studené války, dnes máme co do činění s rostoucí hrozbou terorismu; kromě toho se musíme vyrovnávat s výzvami, jež přináší pokračující proces globalizace. Lék na neduhy starého kontinentu však stejně jako tehdy - mnozí spatřují v prohlubující se spolupráci evropských národů.

Kvalifikovaná odpověď na otázky zásadního významu vyžaduje od každého poctivou rozvahu, založenou na dostatku odpovídajících informací, které ale vždycky nejsou k dispozici. Další problém představuje složitost tématu. Kdo má dnes čas studovat tisíce stran smluv a jiných zásadních dokumentů vyprodukovaných v průběhu integračního procesu? Málokdo je ochoten číst obsáhlé či vysoce specializované historické studie. Doslova zavaleni informacemi požadujeme rychlou a výstižnou zprávu, již vědecké práce nemohou a ani nechtějí nabídnout. Veřejnost je tak odkázána na zprostředkování politiků, kteří se nezřídka uchylují k účelové argumentaci s pochybnou informační hodnotou.

Z tohoto důvodu jsme se snažili poskytnout co nejširší čtenářské veřejnosti základní přehled o dosavadním postupu evropské integrace. Po krátké rekapitulaci „prenatální fáze" vývoje integračního procesu jsme se soustředili na jeho vývoj po druhé světové válce, kdy rychle akceleroval. Skutečnost, že náš text vychází v edici nazvané Dějiny do kapsy, jasně naznačuje, že jsme neměli ambici napsat vyčerpávající odbornou studii; místo toho jsme se věnovali základním vývojovým tendencím a klíčovým problémům integračního procesu. Chtěli jsme také rozptýlit některé mýty, jimiž je sjednocování kontinentu obklopeno. Na otázky vyplývající z textu nenabízíme autoritativní odpověď; šlo nám zejména o to poskytnout pomoc při hledání důležitých informací a při formulování vlastního stanoviska. Zda se nám tento cíl podařilo naplnit, nechť posoudí čtenáři sami.

Na závěr úvodního slova prvního svazku Dějin evropské integrace, jenž je doveden do počátku 60. let minulého století, bychom rádi poděkovali profesoru Vladimíru Nálevkovi, vedoucímu Semináře nejnovějších dějin Ústavu světových dějin Filozofické fakulty Univerzity Karlovy v Praze, který byl pečlivým čtenářem naší knížky a jehož cenné připomínky a doporučení jsme rádi vzali v potaz.

Martin Kovář a Václav Horčička

První kapitola - Kořeny evropské integrace (Od počátku „evropské myšlenky" do konce druhé světové války)

Psát o dějinách evropské integrace by bylo sotva možné bez zmínky o osobnostech a institucích, které se myšlence „evropanství" věnovaly nejen v první polovině minulého století, ale i ve starších obdobích. Možností, kde bychom mohli začít hledat „kořeny" evropské integrace, je nespočet. Historikové, filozofové, ekonomové, novináři, politologové i politikové samßotní nás v dnešní dynamické době takřka nepřetržitě bombardují svými názory, analýzami minulého a předpověďmi budoucího vývoje. Ohlédnutí za historií složitého evropského integračního procesu, za nejstaršími předchůdci a propagátory „evropské myšlenky" se tak logicky liší v závislosti na tom, kdo se do minulosti ohlíží, s jakým cílem tak činí a jakým zájmům či institucím slouží (případně, přesněji řečeno, kým nebo z jakých fondů je placen).

Z tohoto důvodu nejsou výjimkou práce zdůrazňující, přirozeně v moderních souvislostech, již antické dědictví, zejména tzv. „řecký odkaz", úlohu Středomoří jako šiřitele evangelia, a tedy význam křesťanství.

Jiné studie začínají svá „ohlédnutí" v souvislosti s říší krále a císaře Karla Velikého, která se podle jejich názoru „velice podobala soustavě zemí evropské Šestky z konce 50. let 20. století". Otázky, do jaké míry bylo Karlovo impérium „jednotné", kde - z geografického hlediska - končila skutečná říše a kde začínaly její okrajové části či, řečeno jinými slovy, „periferie tehdejší západní Evropy", tak možná mimoděk a možná záměrně, evokují dnešní dobu a její problémy.

Vzhledem k cílům a charakteru této práce jsou zmínky o všem, co z dnešního pohledu myšlence a realizaci evropské integrace předcházelo, prakticky nemožné; omezený stránkový rozsah nás nutně vede k tomu, přistoupit co nejrychleji k analýze skutečné evropské integrace, tj. ke 20. století, nejlépe k jeho druhé polovině. Přesto není možné na reflexi starších událostí a některých významných osobností zcela rezignovat. Soustředíme se ale pouze na ty, jejichž přínos „evropské myšlence" je dodnes zřejmý nebo, z nejrůznějších důvodů, neopominutelný.

Počátky „evropské myšlenky"

Již ve středověku a zejména v období tzv. raného novověku vznikly projekty, které nevycházely z dobyvačných představ jednotlivých vládců, ale jejichž hlavní ideou bylo udržení evropského míru, hospodářské prosperity a co nejklidnějšího vývoje kontinentu. Ponecháme-li stranou návrhy básníka Danta či v českém prostředí často připomínanou, byť vesměs špatně in terpretovanou aktivitu krále Jiřího z Poděbrad a Antoinea Mariniho ze druhé poloviny 15. století, objevily se první „evropské plány" ve Francii. Projekt právníka Pierra Duboise, jenž byl rádcem krále Filipa IV., počítal s tím, že bude za výše zmíněným účelem svoláno shromáždění, jehož se zúčastní přední světští i církevní hodnostáři v čele s papežem. Cílem projektu měl být zákaz válek mezi křesťany; řešením případných sporů měly být pověřeny zvláštní tribunály, složené vždy ze tří světských a tří duchovních zástupců svářících se států. Podle Duboisova projektu mělo dojít k „uvolnění veškerých sil křesťanstva pro boj s muslimy o ovládnutí Svaté země".

Další projekt „evropského rozměru" vypracoval po smrti svého pána, francouzského krále Jindřicha IV. Navarrského, Maximilien de Béthune, vévoda ze Sully. Jeho „velký plán" na reorganizaci Evropy počítal se vznikem konfederace patnácti států (šesti dědičných monarchií - Francie, Anglie, Španělska, Dánska, Švédska a Lombardie; šesti volených monarchií - Papežského státu, Svaté říše římské, Uherského, Českého a Polského království a Benátek; tří republik - Švýcarska, Nizozemí, případně Itálie), jejichž zástupci by volili Generální radu a šest Regionálních rad, které by, podle míry závažnosti, řešily různé spory a problémy. Skrytým, leč zjevným cílem Sullyho návrhu bylo omezení moci rakouských a španělských Habsburků; kromě toho vévoda počítal, stejně jako před ním Dubois, s akcí na východě, tentokrát proti osmanským Turkům (Sully v této souvislosti dokonce navrhl velikost vojenských kontingentů jednotlivých států).

Na počátku 17. století přišel s pozoruhodnou představou zakladatel moderního mezinárodního práva Hugo Grotius, jenž navrhl ustavení „shromáždění, na němž by spory křesťanských mocností soudili ti účastníci, kteří na nich nejsou zainteresováni, a kteří tak mohou přispět k dohodě za rozumných podmínek". Francouz Emeric Crucé pro změnu na počátku třetího desetiletí téhož století volal po vytvoření shromáždění, jehož by se nejen účastnili všichni světoví vládci, ale které by navíc disponovalo společnými ozbrojenými jednotkami.

Na sklonku 17. a na počátku 18. století došlo v dosavadních teoriích k některým změnám. V první řadě se jednalo o to, že úsilí o vytvoření „křesťanské Evropy", jež měla v představách svých tvůrců mimo jiné čelit „nevěřícím", nahradila snaha po kulturní jednotě kontinentu. Anglický kvaker William Penn, který nakonec nalezl pro své snahy prostor za oceánem (Penn byl zakladatelem amerického státu Pennsylvánie), navrhl v roce 1693 ustavení „evropského sněmu", tj. shromáždění, jež mělo stát na počátku procesu ukončení rozdrobenosti Evropy. Způsob „volby" do tohoto sboru (jednotlivé státy v něm měly být zastoupeny podle počtu obyvatel a podle svého hospodářského významu) již, řečeno s nadsázkou, do jisté míry předjímal budoucí „evropský parlament". Projekt Charlese Irenéeho Castela de Saint-Pierre usilující o nastolení trvalého míru v Evropě, který spatřil světlo světa v roce 1713, počítal s podřízením všech vládců „evropskému senátu", jehož rozhodnutí by byla přijímána dvoutřetinovou většinou; tento senát by disponoval společnou armádou (určenou ke kolektivní obraně členských států) a příspěvky, placenými účastnickými zeměmi. Současně promýšlel uspořádání Evropy i německý filozof Gottfried Wilhelm Leibniz, jenž však ve svých úvahách směřoval spíše ke „středověkému univerzalismu", když počítal s vytvořením jednotné Evropy pod duchovní svrchovaností papeže a světskou patronací římskoněmeckého císaře.

„Evropská myšlenka" se rozvíjela i ve druhé polovině 18. století. Zatímco francouzský filozof Jean-Jacques Rousseau přišel s utopickým návrhem „evropské federace emancipovaných národů", jeho německý kolega Immanuel Kant vydal v roce 1795 pozoruhodnou rozpravu K věčnému míru, jíž předběhl svou dobu o více než století. Kant počítal s vytvořením systému veřejného práva, založeného na občanském principu; jím ustavené principy mezinárodního práva měly fungovat jako reálné záruky mírového soužití jednotlivých států; starý kontinent podle Kanta směřoval k ustavení celoevropské konfederace a posléze ke vzniku Spojených států evropských na federativním základě (členskými státy měly být republiky svobodných občanů; stálé armády měly být odstraněny; v platnost měla vstoupit zásada nezasahování do vnitřních záležitostí členů federace). Krátce po Kantovi se k tomuto tématu vyjádřili, přirozeně i pod dojmem událostí Velké francouzské revoluce, také Johann Gottlieb Fichte, Friedrich Schlegel či Joseph von Górres a další.

Počátek 19. století, ovlivněný pokusem francouzského císaře Napoleona I. o ovládnutí kontinentu, přinesl rovněž některé pozoruhodné „evropské projekty". Zatímco konzervativní spisovatel René Chateaubriand spatřoval „jedinou smysluplnou budoucnost Evropy v návratu k ancient régime" a ke „tradiční velmocenské rovnováze sil", právník Jean Jacques Gondon přemýšlel o vytvoření „evropského systému" pod patronací silného a spravedlivého vládce či státu, v tomto případě Napoleona, respektive napoleonské Francie. S nejambicióznějším projektem přišel hrabě Claude Henri de Saint-Simon, který v době konání Vídeňského kongresu navrhl zřízení tzv. „Velkého parlamentu" (O reorganizaci evropského společenstvíčili o nezbytnosti spojení národů Evropy do jediného politického organismu při zachování nezávislosti každého národa). Tento tříkomorový „Velký parlament", s jehož ustavením Saint-Simon počítal po nevyhnutelném odstranění absolutismu a po zřízení parlamentů ve všech evropských zemích, měl být „postaven nad všechny národní vlády", přičemž jeho pravomoci měly být konkrétně vymezeny ve smyslu celoevropských záležitostí. V souvislosti s dnešní Evropskou unií je třeba říci, že jedním z hlavních úkolů „Velkého parlamentu" mělo být vytvoření kontinentální hospodářské infrastruktury (včetně obchodnědopravní); konečným cílem Saint-Simonova projektu bylo, stejně jako v předchozích případech, udržení evropského míru.

Z dalších myslitelů 19. století, kteří se v té či oné formě „evropskou myšlenkou" alespoň zčásti zabývali, uveďme například Conrada Friedricha von Schmidt-Phiseldeck, jenž viděl pro starý kontinent vzor v dynamicky se rozvíjející republice za Atlantikem a jenž předvídal Evropě „černou budoucnost", nedosáhne-li jednoty. Opomenout nelze ani projekty Giuseppa Mazziniho (spis D'una letteratura Europea; 1829), jeho činnost v organizacích Mladá Itálie (1831) a Mladá Evropa (1834), stejně jako jeho plán na vytvoření Spojených států evropských (pamflet La Santa Aleanza dei Popoli; 1849), Ludwiga Bórnea (projekt sjednocení Francie a Německa), Julese Micheleta (úvahy o „evropské vlasti" jakožto demokratickém společenství, obohaceném o „to nejlepší" z každého národa, respektive státu), Julia Fróbela (projekt sjednocení celé Evropy do jednoho politického a případně i hospodářského celku, přirozeně s výjimkou romanovského Ruska) či Constantina Frantze (plán celoevropské konfederace v čele s Velkou Británií a projekt nazvaný Středoevropský svaz; Mitteleuropáischer Bund). Nedostatek prostoru nás nutí tento výčet ukončit a ponechat stranou mnoho dalších osobností, jejichž příspěvek rozvoji „evropské myšlenky" je nosným tématem sám o sobě. Obecně nicméně platilo, že vlivní politikové nebrali návrhy výše uvedených mužů vážně.

V jednom ohledu ale integrace evropského kontinentu v 19. století přece jen pokročila, a to v hospodářské sféře. Některé koncepce zejména německých myslitelů (Johann Gottlieb Fichte psal o ideálu ekonomicky soběstačného státu a o výhodách ekonomické autarkie, přičemž dospěl až k úvahám o mezinárodní měně; Karl Friedrich Nebenius formuloval základní principy hospodářského prostoru v případě německých zemí a uvažoval o celní unii těchto států; Friedrich List psal o „velkoprostorové ekonomice" a o značných výhodách větších ekonomických celků) se v roce 1834 promítly do ustavení Německého celního spolku, jehož relativně úspěšné fungování bylo impulsem k úvahám o dalším prohlubování hospodářské spolupráce.

Od 40. let 19. až do počátku 20. století se podobnými tématy zabývali Karl Ludwig von Bruck (plán středoevropské celní unie, měnové unie a středoevropské federace), Sándor Matlekovics (středoevropská celní unie), Alexander Peez (politická a ekonomická spolupráce Německa, Rakousko-Uherska a Itálie), Karl Jentsch (projekt britskoněmecké spolupráce), Gustav Schmoller (kooperace Německa, Rakousko-Uherska, Itálie a Francie a vytvoření efektivního hospodářského společenství těchto států), Friedrich Ratzel (úvahy o politickém svazku Německa, Rakousko-Uherska a Itálie) či Charles Mackay, který jako jeden z prvních použil termín Spojené státy evropské coby analogický se Spojenými státy americkými (rovněž jemu šlo primárně o udržení míru na kontinentě), a mnozí další.

V desetiletí, jež předcházelo první světové válce, se zdálo, že ve vývoji „evropské integrace" začíná nová etapa. Na jaře 1909 se v Londýně z iniciativy britského průmyslníka německého původu Maxe Waechtera sešel mezinárodní kongres, jehož účastníci diskutovali o případném vytvoření Evropské federace. Propagandistický spis knížete Cassana La federazione europea a založení Svazu za evropskou jednotu (European Unity League), jehož cílem bylo sjednoce ní kontinentu na hospodářském základě, a v zásadě kladný postoj některých politiků naznačovaly, že by takové úvahy nemusely zůstat - přirozeně v dlouhodobém horizontu - pouze na papíře. Bylo tomu tak tím spíš, že Waechter nebyl ve svém úsilí osamocen; s podobnými myšlenkami přicházeli například německý pacifista Alfred Fried, neúnavný propagátor myšlenky evropské kulturní (a posléze politické) jednoty, šéfredaktor časopisu Internationale Rundschau Rudolf Wilhelm Huber, nizozemský žurnalista Nico van Suchtelen a další.

„Evropská myšlenka" mezi světovými válkami

Propuknutí první světové války posunulo úvahy o „evropské jednotě" do oblasti fantazií. „Evropská myšlenka" však nezemřela. Již zmíněný van Suchtelen stál v době války u vzniku přípravného výboru Evropského spolku (De Europese Statnebond); podobně uvažovali například italský průmyslník Giovanni Agnelli a ekonom Attilio Cabiati či německý duchovní a politik Friedrich Naumann, jehož spis Mitteleuropa z roku 1915 na jedné straně odpovídal představám části německých politických a vojenských špiček o „jediném správném uspořádání středoevropského prostoru", ale současně obsahoval i myšlenku „evropské solidarity", počítající s pomocí hospodářsky slabým oblastem ze strany těch rozvinutějších. Ohlas, který Naumann svým spisem vyprovokoval, byl silně rozporuplný; mezi kritiky jeho projektu patřili například německý říšský kancléř Theobald Bethmann-Hollweg či budoucí kancléř a ministr zahraničí Výmarské republiky Gustav Stresemann.

První poválečná léta „evropské myšlence" ani výzvám k „evropské integraci" nepřála. Starý kontinent vyšel z dosud největšího velmocenského střetu hospodářsky zbídačený, politicky nestabilní a náchylný k politickému extremismu. Atmosféru, jež v Evropě bezprostředně po válce panovala, jedinečně vystihla práce Oswalda Spenglera Zánik Západu (Untergang des Abendlandes; 1918), krajně pesimistická předpověď budoucnosti západní, faustovské civilizace. Vítězství ruských bolševiků v občanské válce a stabilizace jejich moci, pokusy o ustavení komunistických států či komun ve střední Evropě (Maďarská, respektive Bavorská republika rad), vznik fašistického státu v Itálii a autoritativních či protototalitních režimů v dalších evropských zemích (Španělsko, Balkán, Polsko, Pobaltí atd.), otřesy, jimž byly vystaveny tradiční parlamentní demokracie (Velká Británie a Francie) - to vše činilo jakoukoli formu „evropské integrace" nerealizovatelnou.

Přesto se výzvy ke spolupráci v rámci kontinentu objevovaly i v této době. Generální sekretář Amerického institutu pro mezinárodní právo Alejandro Alvarez vystoupil ještě za války s výzvou k vytvoření kontinentálních unií (v tomto smyslu se jednalo o protipól Wilsonova projektu Společnosti národů, který se posléze prosadil, byť v jiné podobě, než s jakou americký prezident původně počítal); novinář Maximilien Harden psal o nutnosti německofrancouzského smí ření a o Spojených státech evropských; lucemburský průmyslník Émile Mayrisch prosazoval hospodářskou (zejména obchodní) spolupráci; Francouz Jacques Rivie re projevil nemalou odvahu, když odmítl ostře protiněmecký kurz premiéra Raymonda Poincarého, a to i v době vyhrocené rúrské krize v roce 1923.

Ve 20. letech se objevila řada konceptů operujících s pojmem „velkoprostorového hospodářství" (Grossraumwirtschaft). Za jakési průkopníky této myšlenky lze pokládat již Alberta Eberharda von Scháffle a Augusta Sartoria von Waltershausen. Přesvědčení o nutnosti překonání principu státní suverenity a vytvoření co největšího hospodářského prostoru zastával i přední rakouský sociální demokrat Karl Renner. Samotný pojem Grossraumwirtschaft a diskuse o něm jsou spojeny s Evropským celním spolkem (Europáischer Zollverein), založeným roku 1925, který hodlal prosazovat vytvoření celokontinentálního celního prostoru (pochopitelně bez Sovětského svazu), přičemž počítal s postupným přechodem od dílčí k úplné celní unii. V této souvislosti je třeba zmínit alespoň tři osobnosti, jež přispěly k prohloubení této myšlenky. Jednalo se o Ferdinanda Friedensburga, Heinricha Schneeho a budapešťského profesora ekonomie Eleméra Hantose, který - na rozdíl od svých německých kolegů - zdůrazňoval „dunajský faktor" „velkoprostorového hospodářství".

Úvahy o hospodářském a politickém spojení Evropy s Balkánem nebyly ve 20. a 30. letech nijak výjimečné. Jako příklad můžeme uvést tzv. Malou dohodu (spojenectví Československa, Rumunska a Království Srbů, Chorvatů a Slovinců z let 1920-1921), myšlenku na vytvoření Federace podunajských států, s níž přišli francouzský diplomat André Francois-Poncet a zejména bývalý premiér André Tardieu (původně se jednalo o jakési „odškodnění" Rakouska, jemuž nebyla umožněna celní unie s Německem), plán východoevropského agrárního bloku (klíčovou osobností tohoto projektu byl Rakušan Roger Battaglia; 1932-1933) či tzv. Balkánskou dohodu (1934).

Jiné podoby nabývala „evropská myšlenka" ve formě různých mezinárodních organizací, například Sdružení přátel Společnosti národů (činnosti její německé sekce využíval již zmíněný Gustav Stresemann). Dále se jednalo o propagační organizaci Evropské mírové společenství, jejímž iniciátorem byl Alfred Nossig, který usiloval o porozumění a spolupráci evropských zemí a posléze o konfederaci evropských států. Nossig stál i u zrodu Výboru pro otázky evropské spolupráce (1926) a Sdružení pro evropské porozumění (1926). O dva roky později bylo ustaveno Mezinárodní sdružení pro evropskou spolupráci, jehož klíčovými osobnostmi byli Émile Borel, Walter Max Schůcking a Stanislaw August Thugutt.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dějiny evropské integrace I.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.