Viťo Staviarsky

KALE TOPANKY

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Víťo Staviarsky, 2012
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2012
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Jozef ‚Danglár‘ Gertli, 2012
Design © Marta Blehová, 2012
Jazyková úprava Alica Horáková
308. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-129-4 (viaz.) ISBN 978-80-8114-211-6 (ebook)

1

Ferdy Sojka si nemal požičiavať od Šmerdzaceho ani od Vodného Koňa. Mohol mať pokoj. Nakúpil všelijaké svetre, tričká, vetrovky, tenisky aj košele od jedných podvodníkov, čo potom ušli. Povedali mu, že dobrý kšeft, tristo percent, ešte aj viac, Ferdy sa ulakomil, no urobil chybu, neskôr na to prišiel. V kartónoch bol navrchu kvalitný tovar a pod ním všetko zlé. Na blšáku sa mu z neho podarilo predať iba veľmi málo. Predpovedal, že onedlho skončí ako žobrák a bude vzadu na stoloch predávať staré vysávače. Niektorí tam predávajú aj papagáje, mlynčeky na mäso, vzduchovky, všelijaké strojčeky, čo ani boh nevie, načo sú. Ukrajinci tam už aj ženy ponúkali, no prišla polícia a museli odísť domov s pečiatkou v pase, že sa už nikdy nevrátia.

Lakatoš, čo mal stánok vedľa Ferdyho, mal pekné veci z Maďarska, ale nedával lacno ako Vietnamci, čo len vzadu čupia, ani ich nevidno, toľko majú všelijakých vecí, rifle a tepláky, všelijaké mikiny aj okuliare. Lakatoš hovoril Ferdymu dobre, aby tie šmejdy nekupoval. Aj ja som mu hovorila, ale Ferdy nepočúval. Ani vlastného otca by nepočúval, taký bol barikáno! A ťažký frajer! Vždy čistá košeľa, čierna koženka aj dobré rifle. A jaké láčho parfumy?! Nie jak Šmerdzaci, čo má ženské voňavky! Je toto možné, že by sa chlap parfumoval jak žena? Radšej od neho stojím vždy na štyri kroky a tajne si zapchávam nos, tvárim sa, že zívam, aby som neodpadla. Ferdy má ešte Ford Sierra ročník 95, belavú metalízu, aj keď má smerovku prilepenú páskou. A ešte mu dajakí gádžovia urobili kľúčom ryhu po celej dĺžke.

Aj Šmerdzaci mu vtedy dobre hovoril, že to je rizikový kšeft. Vodný Kôň, čo má veľkú hlavu a krátke nohy, práve telefonoval. Od rána do noci telefonuje. Ešte aj spí s mobilom v ruke. Ani sa s vami nerozpráva. Má kedy? Keď telefonuje?

„Stotisíc?! To sú veľké lóve, Ferdy! Ale keď myslíš...“ povedal Šmerdzaci.

Pinďo stál vzadu pri aute s rukami vo vreckách a robil sa dôležitý. A pritom niekedy s Ferdym spolu začínali. V starej červenej škodovke chodili. Jarmoky, odpusty, hody aj výstavy. Kúpili pištoľ za desať korún, no predávali za deväťdesiat. Bábiky, čo sa im otvárali oči, za stopäťdesiat. Ale kúpené za tridsať! Dvakrát som s nimi bola, ale nechceli ma brávať, lebo večer pili a chodili za ženami. Mali vtedy veľa peňazí. No kúpili si stánok na blšáku a prešli na textil, že bude lepšie. Aj bolo. Ale iba rok. Potom sa všetko pokazilo. Všetci začali kupovať u Vietnamcov. Takže Pinďo už nevidel žiadnu perspektívu. On stále hovoril: „Má toto perspektívu?“ Chodil po blšáku s rukami vo vreckách a rozčuľoval sa, že taký stánok stačí pre jedného. A vtedy to využili chlapci, ponúkli mu kšeft a Pinďo prijal. Ferdy s nimi do kšeftu ísť nechcel, lebo Šmerdzaci a Vodný Kôň sú mafiáni. Aj do basy by sa mohol pre nich dostať. Keď mu navrhovali, aby s nimi šiel, poslal ich andre piča.

Potom mal už iba mesiac, aby vrátil peniaze, no letné jarmoky mu nevyšli. V Humennom zlé miesto, v Michalovciach dážď, v Bardejove behali colníci, takže otvoril až v nedeľu, ale fúkalo. Cez týždeň, kým som mu predávala na blšáku, Ferdy chodil po dedinách, nechával vyhlásiť na úrade z rádia, že predáva tepláky, ponožky, topánky a teplé vetrovky. Lenže to bola tržba tisíc korún, inokedy päťsto, niekedy nezarobil ani na benzín. Gádžo je skúpy. Chodí v jedných teplákoch aj ponožkách od narodenia až do smrti. Všetko sa mu zdá drahé, pamätá si ceny ešte za komunistov. A hoci Ferdy predával skoro za nákupnú cenu, aj tak mu nadávali, že je zlodej. Takže sa mu už ani nechcelo niečo predávať gádžom.

Raz v piatok sme na blšáku zavreli, lebo tržba tristo korún, a radšej sme išli na trh do Hanušoviec. Lenže bolo tam viac stánkov ako ľudí, všetko sociálky, podpory a všelijakí degeši, čo budú piť pri bufete, kým nespadnú, no okrem pálenky si nič nekúpia, hoci vyzerajú, akoby vyšli z jaskyne rovno k občerstveniu. Ferdy hneď videl, že najlepšie bude odísť.

Keď sme už neskôr sedeli v aute a vracali sme sa do Košíc, z dlhej chvíle som si listovala v kalendári, čo v ňom mal Ferdy dátumy trhov, či niečo náhodou nenájdem.

„Ktorého je dnes?“ spýtala som sa Ferdyho.

„Štvrtý september.“

„Krompachy, jarmok... piatok, sobota...“

„Krompachy sú o týždeň, jedenásť, dvanásť,“ opravil ma Ferdy.

„No máš tu, že štvrtého, piateho... tak neviem. Asi to zmenili.“

A Ferdy zrazu prudko skrútil volant, otočil sa na ceste, až mu zapišťali gumy. Autá, čo išli oproti, trúbili a blikali, ledva sa im vyhol.

„Hej, ta čo je?“ skríkla som vyľakane. No Ferdy sa zasmial a povedal mi, že keď sú Krompachy, tak tam musíme ísť. Takže i ja vlastne môžem za to, čo bolo ďalej.

2

Ale v Krompachoch sme na jarmok hneď nešli. V meste Ferdy zabočil doľava k stanici a potom vošiel do malej uličky medzi domami. Bola taká úzka, že si musel dávať pozor na zrkadielka, aby ich nepolámal. Uprostred uličky stál chudý pes, nechcel sa pohnúť, Ferdy naňho zlostne trúbil, no pes iba vrtel chvostom a utekal pred nami. Znovu sme odbočili doľava a Ferdy zastavil na veľkom dvore medzi bytovkami.

„Férdy!“ zvolala nejaká staršia žena v otvorenom okne na prízemí. „Cítila som v kostiach, že prídeš.“ Utrela si ruky do zástery, vybehla na dvor, a keď Ferdy vystúpil z auta, vrhla sa mu okolo krku, aby ho poriadne vystískala a vybozkávala. Bola to Ferdyho mama. Potom si ma všimla a vážne si ma premerala. Asi si myslela, že som Ferdyho frajerka, alebo čosi také. „To je Vrana, predáva mi na blšáku,“ vysvetlil jej Ferdy, na čo sa mama upokojila, podala mi ruku, iba sa trochu čudovala, aké to mám meno.

„To je len prezývka,“ povedala som, keď sme už vchádzali do bytu.

V kuchyni mali pekne. Aj my sme mali niekedy doma také nástenky, obrázky s Panenkou Máriou a všelijaké sväté krížiky, aj koberec na stene pri diváne. Sadla som si za stôl a slušne som pozdravila, lebo v kresle tam sedel kučeravý tetovaný chlap v tielku s fľaškovým pivom v ruke a prepínal programy na televízore. Bol to Ferdyho švagor, muž jeho sestry Ilonky. Niekedy mu predával na blšáku, ale tajne ho okrádal. Bral si peniaze pre rodinu, no potom ich prepíjal v bufete. Pinďo s Ferdym sa kvôli nemu často hádali, že ich privedie na mizinu, keď kradne. To kvôli nemu sa dostali do problémov. Málo tovaru aj málo peňazí. Švagor si všimol, že nerobia inventúry a nemajú prehľad. Často v stánku ani nebol, sedel v bufete a s hocikým riešil, čo sa deje vo svete, kde sú všelijaké vojny. Ferdy mu chcel spočiatku pomôcť, lebo bol na sociálke, no švagor sa mu odvďačil tak, že ho pravidelne okrádal. Keď v stánku niečo predal, peniaze si nechal pre seba. Tvrdil, že Ferdy má dosť. Často hovorieval, že keby mal taký stánok a toľko peňazí ako Ferdy, robil by oveľa lepšie kšefty, a dával mu aj konkrétne návrhy, čo by mal predávať. Kamarátil sa so žobrákmi vzadu na blšáku a kupoval od nich všelijaké haraburdy. Lenže nie za svoje. Za Ferdyho lóve. Ferdy ho chvíľu trpel, no potom ho vyhodil, že je dilino lenivý, nech sa ožiera, hoci mal za ženu jeho sestru. Takže ho švagor doma videl nerád, lebo mu pripomínal, ako sa nad neho niekedy povyšoval, hoci je mladší. V kuchyni mal staré zubárske kreslo, čo sa v ňom dalo celý deň pohodlne sedieť. Keď ráno vstal, vyliezol doň a sedel v ňom až do noci, kým nevypol televízor. Niekedy ho ani nevypínal, díval sa, kým nezaspal, lebo pri Ilonke sa mu spať neoplatilo, keď kojila a ešte bola aj tehotná vo vysokom štádiu. Veď čo by z toho mal, keby spal pri nej a pri decku, čo stále plače?

„Jak idú kšefty?“ zasmial sa švagor, lebo už asi tušil, prečo Ferdy prišiel. Požičať si od matky nejaké peniaze. Neznášal, keď mu pomáhala. Sám ju oberal o polovicu dôchodku. Myslel si, že keď u nej býva, má na všetko právo.

„Nie je to žiadna výhra,“ odvrkol mu Ferdy. Nechcelo sa mu s ním baviť. Mal naponáhlo. Matka sa ponúkla, že nám zohreje polievku od obeda, no Ferdy odmietol. Povedal jej, že sa s ňou musí vážne porozprávať, a odišli spolu do vedľajšej izby.

„Héj, daj mu šicko! Ani sa ho nepýtaj, načo mu budú!“ zakričal za nimi švagor cez zavreté dvere a sprisahanecky na mňa žmurkol. „Ale keď chcem na cigarety, robí mi výčitky... Ešte aj toto pivo jej vadí. Lenže ja ho mám predpísané! Štyri za deň musím vypiť, aby mi vyplavilo kamene z krížov. Ta kde by som ja ináč pivo pil? No čo sa budem rozčuľovať? Nemá význam!“

Položil na zem prázdnu fľašu, načiahol sa po plnú a otvoril si ju zubami. Medzitým sa už Ferdy s mamou vrátili z izby.

„Ta čo? Už si spokojný?“ podpichol ho švagor. Presne to uhádol. Ferdy si od mamy požičal pätnásťtisíc.

3

Keď už mal Ferdy peniaze na splátku pre Šmerdzaceho, nemuseli sme ísť ani predávať. No rozhodli sme sa, že pôjdeme, hoci hlavný deň na trhu je sobota. V piatok obchodníci iba rozbalia a ľudia si obzerajú, čo by si kúpili. Bola tu však nádej, lebo Rómovia dostali dávky. Vyložili sme tovar na stôl, dve hodiny sme stáli, no nikto si nás nevšímal. O piatej Ferdy stratil náladu a povedal mi, že ide na kávu. „Užar, ale daj peniaze,“ hovorím mu. Bála som sa, aby ho náhodou neokradli. Pozrel na mňa prekvapene, no vybral z peňaženky pekné rovné tisícky. Vzal si iba jednu, že rozmení.

Keď obchod nejde, je to kríž boží. Dlho som stála a nikto o mňa ani nezakopol. Nakoniec prišli k stolu dvaja chlapi s pohárikmi v ruke a smiali sa, že mám dobré prsia, nech im ukážem. Povedala som, že im ukážem, ale až keď si niečo kúpia. A oni sa hádali, že si kúpia, ale nech najprv ukážem.

„Kde ty máš toľko peňazí?“ povedala som. Nechceli sa odo mňa pohnúť, prehadzovali mi tovar, zlostila som sa, kde je Ferdy tak dlho, aby ich vyhnal. „Dobre, stačilo! Všetko mi obleješ, héj!“

Ani som to nedopovedala, jeden sa naozaj zatackal a oblial mi vínom tričko.

„Vypadni! Gádžo sprostý!“ skríkla som a začala som baliť tovar do tašky, ale keď som sa zohla, ďalší ma stihol tľapnúť po zadku. No nezabiješ ho?

Išla som za Ferdym do krčmy. Bolo tam plno a veľký krik, predierala som sa medzi chlapmi, schválne som do nich vrážala taškou, aby sa mi uhli. No Ferdyho som nikde nevidela. Už som sa zľakla, či ma náhodou neoklamal. Ale keď som prešla chodbou okolo automatov, uvidela som ho sedieť vzadu na vysokej stoličke pri pulte. Pil kávu a fajčil. Pri ňom stál taký malý tučný Róm, už starší, poskakoval od radosti a očká mu svietili, lebo vyhral peniaze. Ferdy mi povedal, že to je otcov bývalý kamarát Giňa. Práve mu rozprával príhodu, ako niekedy spolu kradli z družstva prasatá. Ferdyho otec bol údajne najlepší kartár na svete. Nikto ho nikdy neporazil, lebo poznal všelijaké finty. Navyše to bol veľký človek. Charakterný a spravodlivý. Škoda, že už zomrel. Niekedy, ešte za komunistov býval vedúcim na pridruženej, čo Rómovia kopali v Prahe kanály. Nikto nesmel v robote piť, on sa o to staral. Všetkých vedel vyhnať do šichty. Ráno ich v maringotke oblieval studenou vodou a komu sa nechcelo, vrazil mu jednu po papuli a dotiahol ho do roboty za golier. „Čo je, more? Sa ti nechce? Robota ti smrdí? Ale piča ti nesmrdí? Máš sedem detí, ta makaj!“ hovorieval. Rómovia sa ho veľmi báli. Mal autoritu. A vedel, čo je morálka! Dnes už takého nenájdeš. Keď spolu s Giňom vyrazili v Prahe do ulíc, na Příkope, v Libni, na Žižkove, v Karlíne, vo všetkých krčmách ich už poznali. Ale najradšej hrávali plátynko. To je taká hra, že automaty sa môžu dnes skryť. Giňa si na nich niekedy zahrá, ale plátynku sa nevyrovnajú. Nemajú atmosféru. Vo Vršovicích bývala niekedy taká krčma, že vpredu sa pilo pivo. Sedeli tam gádžovia aj Rómovia, ale aj také ženy, čo išli s chlapmi za peniaze. No vzadu bola ešte jedna miestnosť. Uterý-pátek sa hralo. A vždy mali plno. Dezider Muka z Behároviec tam hrával na harmonike a dával pozor, či nejdú policajti. Keď prišiel niekto podozrivý, začal nahlas spievať Na Pankráci, čo bol signál, aby plátynko skryli. Giňa s Ferdyho otcom tam raz vyhrali celý bank, ešte im aj dlžili peniaze a museli im ich celý týždeň postupne vyplácať. Žili si vtedy ako maharadžovia, chodili do drahých hotelov a objednávali si láčho koňaky.

A práve také plátynko, presne také isté ako vo Vršovicích, prišlo tento týždeň aj do Krompách. Pre Giňu to bol zázrak, čosi neuveriteľné, že k nim zavítalo. Kočovné plátynko, čo v lete putovalo po rôznych mestách a vždy sa objavilo tam, kde bol nejaký jarmok. Na pár dní sa prenajala miestnosť v niektorej krčme. Giňa už ani neveril, že si ešte niekedy v živote plátynko zahrá. A my sme ho teraz mohli vidieť na vlastné oči, nech sa presvedčíme, že hovorí pravdu. A už nás ťahal dlhou tmavou chodbou, na jej konci boli orýpané zelené dvere a na nich plagát: Plátynko. Než sme vošli, Giňa sa dvakrát prežehnal.

Miestnosť bola taká plná a tak tam bolo nafajčené, že sa nedalo ani dýchať a strašne ma štípali oči. Na veľkom stole ležali karty, rozložené ako pexeso, ale hore obrázkami, od guľovej sedmičky po žaluďového túza. A kto chcel staviť, položil peniaze na hociktorú kartu. Na písacom stroji sa zapisovalo, kto koľko dal, preukázateľný doklad, aby neboli hádky. Niektorí vkladali stovky, iní aj viac. Ferdy stavil dvesto korún na červené eso. Iba na skúšku. Viac by som mu aj tak nedovolila. Keď už boli peniaze na kartách, všetci boli strašne netrpezliví, začali sa tlačiť okolo stola. A taký starší chudý chlap s cigaretou v ústach si vykasal rukávy a zahlásil: „Konec stávok!“ Hoci niektorí ešte dávali. Pretože sa všetci prekrikovali, ten chlap zakričal: „Ticho! Lebo skončíme!“ Potom začal miešať karty, hodil jednu na stôl a oznámil: „Srdcový kráľ!“ To bola najmenšia výhra. Násobok vkladu. A hneď sa vyplácali peniaze. Chlap znovu zamiešal a zasa hodil kartu, to bol dvojnásobok. Giňa bol celý čas vo veľkom napätí, prežehnával sa, poskakoval na mieste, pozeral raz na mňa, raz na Ferdyho, strašne sa potil, a keďže mu vyschlo v krku, musel sa napiť piva. Postupne sa otáčalo. Napokon ten chudý s cigaretou odkryl zeleného nižníka. To bola Giňova karta. Stavil päťsto korún a vyhral štyritisíc, čo bola tretia cena. Giňa sa predral dopredu, chlap s cigaretou mu vyplatil peniaze a odškrtol ho z papiera. No jeden sa začal hádať, že to on dal stávku na zeleného nižníka, ale chlap s cigaretou mu povedal, že dal na guľového túza. Lenže chlap začal kričať, že to je podvod, a muž s cigaretou mu ukázal zoznam stávok. A naozaj. Bol zapísaný na túza. Keď ďalej nadával, chlap s cigaretou zamával na niekoho dozadu, a zrazu prišli dvaja čašníci a vyhodili ho na ulicu. Ostatní sa už radšej nehádali. Giňa mal teraz slušnú kopu peňazí. Bozkával ich, poskakoval od radosti a hneď aj rozkázal, nech nám prinesú pálenku. Zakiaľ sme si pripíjali, prezradil nám, že mal ísť dnes so ženou na poštu pre sociálku, no zlomila si nohu, takže musel ísť sám. Ale z pošty nešiel hneď domov. Utekal rovno do krčmy. Nie preto, že vedel o tom plátynku. Mal ešte aj iný dôvod. No neprezradil nám aký, lebo v miestnosti sa spustil krik. Začala sa ďalšia hra. Dohovárali sme Giňovi, nech už nehrá a ide radšej domov, no vôbec nás nepočúval. Pretlačil sa k stolom, vytiahol z vrecka peniaze a vložil ich na zeleného nižníka. Mal vraj naňho šťastie. Strašne naňho veril.

„Musím dnes vyhrať! Nepoviem prečo, ale musím!“ vykríkol ako v horúčke.

„Giňa, nižník zelený!“ zahlásil chlap s cigaretou a zapísal ho do zoznamu.

Dopili sme. Už nás plátynko nebavilo.

4

Keď sme vyšli na ulicu, trh bol skoro prázdny, obchodníci už mali zbalené – okrem bufetov, langošov a perníkov. Hodili sme tašku do auta a vrátili sme sa pre stoly, no Ferdy dostal nápad, že si dáme langoš s kečupom. Lenže bol nám ho čert dlžný. Kým sme ho zjedli, na ulici sa objavil Giňa. Vyzeral veľmi unavene. Prešiel okolo nás bez povšimnutia, no keď sa otočil a zbadal nás, hneď sa k nám rútil.

„Férdyýý!“ vykríkol celý zadychčaný, vrhol sa mu do náručia.

„Čo sa stalo?“ opýtal sa Ferdy a snažil sa vyslobodiť z objatia.

„Veľká tragédia. Neviem, čo mám robiť. Všetko som stavil na nižníka a prehral som.“

„Čo sme ti hovorili, aby si nehral?“

„A ešte má prísť aj Červeňák!“

„Kto je Červeňák?“

„Taký, čo požičiava na úroky a už sa mi vyhráža. Chcel som dnes všetko zachrániť, veď keby som doniesol sociálku, celú by mi ju zobral. A z čoho by sme žili? Myslel som si, že keď vyhrám, budem mať pre rodinu aj pre Červeňáka. No teraz nemám nič... Ferdy, to je môj koniec!“ bedákal Giňa a začal búchať čelom o karosériu auta.

„Héj-héj-héj, čo robíš?“ okríkol ho Ferdy a ťahal ho preč od auta.

„Ferdy, viem, že máš lóve. Požičaj mi, nech vrátim tomu vydriduchovi. Do smrti ti budem vďačný...“

„Je mi ľúto, ale nemôžem,“ krútil hlavou Ferdy. „Načo si si bral pôžičky?“

„To sa ti povie. Nemáš rodinu, staráš sa iba o seba. Žena a štyri deti, Ferdy. To je ťažko. Keď v strede mesiaca dôjde múka, kde vezmeš peniaze? Požičiaš si. Lebo deti musia jesť. A Červeňák na toto iba číha. A už je pri tebe a už ti núka. Bodaj by mu rakovina oči vyžrala...“

„Keby si vedel, aké mám dlhy, ani by si odo mňa nepýtal...“ povedal Ferdy vážne.

„Do konca života ti budem bozkávať ruky aj nohy, len mi požičaj. Tvoj otec by mi pomohol!“

„Čo sem pletieš otca? Nerozumieš, že nemôžem?“

„Desaťtisíc. Čo je to pre teba? Nebuď vrah!“

„Choď sa spláchnuť,“ okríkla som Giňu. „Do čoho nás chceš zatiahnuť, dilino, staraj sa o seba! Choď het! Vypadni! Nepočul si?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kale topanky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.