Kniha vyšla s podporou Literárneho fondu SR

© Peter Krištúfek, 2012
Illustrations © Francisco José de Goya y Lucientes 1819 – 1823
© Marenčin PT, spol. s r. o., 2012
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover & design © Janka & Palo Bálik
Jazyková úprava Viktor Suchý
334. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-132-4 (V8)
ISBN 978-80-8114-210-9 (eBook)

Smial som sa, keď som počul, ako duch,
zmáčaný lejakom, bzučí okolo žiariaceho
domu a nemôže nájsť dvere, ktorými som vošiel.

(ALOYSIUS BERTRAND: Gašpar noci)

Domy unavených nôh majú najviac schodov.
Domy ochrnutých rúk sú bez zábradlia.
Domy umierania majú v prízemiach bar.

(VLADIMÍR HOLAN)

Miesta neexistujú. Každá vec nosí svoje miesto so sebou.

(FRANÇOIS LYOTARD)

Rozdiel medzi prítomnosťou a minulosťou spočíva v tom, že vedomie prítomnosti v sebe obsahuje vedomie minulosti, a to do takej miery a takým spôsobom, akým si minulosť nikdy nemôže uvedomovať samu seba.

(THOMAS STEARNS ELIOT)

ÚVOD

Tento príbeh sa nestal, ale mohol sa stať.

Na začiatku však boli dva príbehy, ktoré sa stali.

Rodinná história je zvláštna vec. Keď človek spoznáva ľudí, ktorí tu žili pred ním, dozvedá sa všeličo aj o sebe samom. Spoznáva sa v tvárach na fotografiách, odhaľuje (s potešením či zahanbením) spôsob myslenia a konania, ktorý mu je vlastný.

Jeden z príbehov sa o mňa nebadateľne obtrel už v roku 1984. Mamin otec, môj starý otec Vladimír Kriško, bol elitný vojenský pilot. Stíhacie eso. Prežil množstvo vzdušných súbojov v Druhej svetovej vojne, zúčastnil sa Povstania a velil povstaleckému letisku Tri duby pri Zvolene. Po vojne zostal v armáde, pracoval na Ministerstve obrany a v roku 1952 ho v hodnosti podplukovníka nečakane prepustili – údajne preto, že stará mama trvala na tom, aby bol jej čerstvo narodený syn – môj strýko – pokrstený. A to sa vtedy veľmi nenosilo. Zvyšok života teda starý otec pracoval ako skladník (krajšími slovami – referent pre zásobovanie), potom ako účtovník u Štátnych lesov, umrel v roku 1988. Začiatkom deväťdesiatych rokov ho in memoriam rehabilitovali a povýšili na plukovníka. Klasický príbeh, ktorý si človek môže domyslieť z jednej aj z druhej strany a viac nepátrať.

Keďže od Povstania práve v osemdesiatom štvrtom ubehlo štyridsať rokov, v škole sme dostali úlohu spýtať sa naň príbuzných, ktorí sa ho zúčastnili, a napísať o tom slohovú prácu. Stará mama, bývalá učiteľka, okamžite nakomandovala starého otca do obývačky, ja som si pripravil pero a papier na poznámky, sadli sme si na gauč a začal som otázkou na rozohriatie:

„Koľko nemeckých lietadiel si vlastne zostrelil...?“

Starý otec rozpačito mlčal, akoby ani nevedel, čo povedať. Pripisoval som to jeho skromnosti a nechuti vracať sa do starých čias. Situáciu teda zachránila stará mama, ktorá vytiahla zopár typických príhod, šikovne odpozorovaných z dobových kníh a filmov, ja som ich spísal, dostal som v škole jednotku i pochvalu a všetci boli spokojní.

V roku 2008, dvadsať rokov po dedkovej smrti, som v schránke našiel farebnú pohľadnicu, ktorá predvádzala krásy Rýna a akúsi luxusnú výletnú loď, čo sa po ňom plavila. Bola adresovaná mojej starej mame, ktorá však vtedy už tiež nežila. Na opačnej strane stálo nevypísaným písmom naškrabaných niekoľko viet. Vysvetľovali, že pisateľ (Slovák, čo mimochodom pracuje ako stevard na zobrazenej výletnej jachte menom River Symphony) sa zaujíma o históriu vojenských pilotov zo štyridsiatych rokov a že by mal záujem o nejaké fotografie z toho obdobia – prípadne z neskorších rokov –, na ktorých by mal byť môj starý otec. Pohľadnicu som nebral vážne a na nejaký čas som na ňu zabudol. Potom sa náhodne vynorila pri upratovaní a ja som v dobrom rozmare odpísal. Asi o dva mesiace (keď námorníkovi končil turnus) sme sa stretli pred Františkánskym kostolom v Bratislave – a následne sme zašli do okachličkovanej, tmavej špinavej krčmy kdesi v podzemí, dali sme si teplé a hnusné pivo a on mi predstavil môjho starého otca v plnej kráse a prvý raz v jasnom svetle.

Ako prvé vytiahol prefotené úmrtné oznámenie, ktoré mu zrejme kedysi dala moja stará mama, alebo ho získal nejako inak – a ja som spoznal svoje detské písmo ...náš milovaný manžel, otec, svokor..., a pochopiteľne ma zamrazilo. Ale potom som cez hustý dym a hluk opitých hlasov tak trochu roztržito počúval.

Starý otec vyštudoval vojenskú akadémiu v tridsiatych rokoch, lietal na stíhačkách, ale prudkú kariéru spravil za Slovenského štátu. V roku 1941 strávil v hodnosti poručíka niekoľko mesiacov v dánskom Karup-Grove pri 5. Slowakei Staffel/Jagdgruppe Drontheim, kde sa učil pilotovať nemecké Messerschmitty – to vysvetľovalo, prečo som v pivnici nášho domu neustále nachádzal dánske mince z toho obdobia. Vrátil sa a ako veliteľ letky bol prevelený na východný front. Inými slovami, do Ruska, keďže Slovensko sa hrdo po boku Veľkonemeckej ríše zapojilo do boja o Novú Európu. Suché fakty hovoria, že sa zúčastnil 156 bojových náletov, zostrelil deväť sovietskych lietadiel, za čo dostal označenie stíhacie eso, ktoré okrem neho získali len dvaja slovenskí leteckí dôstojníci. Starý otec si zostrely evidoval a na každý musel mať svedkov, oficiálne mu však z nich uznali sotva polovicu, teda tých spomínaných deväť. Po jednom leteckom súboji – konkrétne 3. februára 1943 – sa vrátil do Krasnodaru na totálne rozstrieľanom Messerschmitte Bf 109F-4, ktorý sa držal vo vzduchu len zázrakom. Za tieto skvelé úspechy dostal vyznamenanie Za ťaženie proti SSSR, Eisernkreuz I. a II. klasse a ešte množstvo menších vyznamenaní, dokonca aj od rumunského fašistického štátu s rozkošným názvom Virtutea aeronautica – la croix d’or.

Otázka znie – mohol v roku 1984 povedať sotva jedenásťročnému vnukovi, ktorý mal navyše o tom písať slohovú prácu do školy, že zostrelené lietadlá neboli nemecké, ale sovietske?

Po návrate domov starý otec velil v hodnosti nadporučíka 13. stíhacej letke, dislokovanej na letisku vo Vajnoroch a neskôr v Piešťanoch, ktorá mala brániť západné Slovensko pred americkým bombardovaním. Takmer zázrakom strávil deň, keď bola letka rozprášená a takmer všetci piloti zahynuli, na lekárskej prehliadke v Bratislave. Keby vzlietol, táto kniha by s veľkou pravdepodobnosťou neexistovala. Samozrejme, že pri vzdušných súbojoch viacero amerických lietadiel zostrelil. Američania sa väčšinou katapultovali, a keď ich na zemi pochytali – internovali ich v zajateckom tábore v Grinave pri Pezinku.

Strih. Na scénu prichádza druhý muž – starý otec môjho otca, môj pradedo, vážený pezinský občan František Tuma, vlastník kameňolomu a autodopravy so slušným vozovým parkom.

Po vypuknutí Povstania sa Nemci chystali zajatecký tábor v Grinave evakuovať, čo v preklade znamená, že americkí piloti sú tak trochu na príťaž. Inými slovami – chceli im dopriať Spezialbehandlung, čiže špeciálne zaobchádzanie, ktoré spravidla znamenalo likvidáciu. Pradedo Tuma pod rúškom noci naloží dvadsaťdeväť amerických pilotov poobliekaných do slovenských uniforiem na nákladné auto (možno by sa dalo nazvať aj malým autobusom) – majú zbrane, na streche leží pripravený guľomet – a odvezie ich na povstalecké územie (citujem: Bola jasná noc, išli sme bez svetiel...). Dostanú sa až na letisko Tri Duby (zachovala sa dokonca fotografia zo 7. októbra 1944), odkiaľ ich spojenecké lietadlo prevezie na základňu v talianskom Bari.

Začiatkom deväťdesiatych rokov môj otec dostal oficiálny list z amerického veľvyslanectva, ktorý končil vetou:

Dovoľte, aby som vyjadril svoj úprimný obdiv za odvážny čin Vášho už zosnulého starého otca. Budeme si na neho spomínať s hlbokou vďakou.

S úctou,

Theodore E. Russell,
veľvyslanec Spojených štátov amerických.

Letisku Tri Duby práve v tom čase, v októbri štyridsaťštyri, velí môj starý otec, mamin otec, kapitán Kriško, ktorý sa medzitým ako letec pridal k povstalcom, konkrétne už 30. augusta 1944. Venoval sa vzdušnému prieskumu, bojovým náletom na nepriateľské (tentoraz nemecké) pozície a istý čas mal na starosti aj provizórne letisko na Donovaloch, na ktorom čakalo spojovacie lietadlo pre generálov Viesta a Goliana, aby ich vzalo do Moskvy. Tí, ako je známe, dali prednosť horám, takže stroj pri ústupe s kolegami zapálil.

Ale vráťme sa k americkým pilotom – je veľmi pravdepodobné, že niektorých z nich môj starý otec osobne zostrelil. A ak aj nie on, boli to rozhodne členovia jeho trinástej letky, ktorej velil v priebehu leta 1944 (...a, ako je známe, títo slovenskí stíhači nezabránili bombardovaniu rafinérie Apollo aj preto, lebo podľa tajného rozkazu šetrili lietadlá na pripravované povstanie).

V tomto momente zvyčajne poslucháči strácajú niť. Príbeh sa zdanlivo strapká ako starý sveter. Dôvod je jasný – napriek rozličným peripetiám a zvratom v krátkom čase ide stále o príbehy dvoch ľudí – starého otca z maminej strany a pradeda z otcovej strany. Nič viac.

Netuším, či sa tí dvaja muži osobne stretli.

A ak sa aj stretli, určite im ani nenapadlo, že ich niečo spája.

Ja.

Určite by im nezišlo na um, že sa stretnú v tejto knihe či v akejkoľvek inej. Že si ich príbehy niekto takto dá dohromady.

A hoci to ani netušili, z ich stretnutia sa zrodil Dom hluchého.

Táto kniha nie je našou rodinnou históriou, ani ňou nikdy nemala byť. Koniec-koncov, každý pokus o jej záznam vždy zostáva fikciou, rovnako ako aj akýkoľvek zverejnený súkromný denník, pretože každý má potrebu očisťovať sa a nachádzať správne dôvody svojho konania.

Dom hluchého rozpráva o tom, ako zasiahlo do životov ľudí na Slovensku úžasné dvadsiate storočie.

Úžasné – vo všetkých významoch tohto slova.

Peter Krištúfek
Bratislava, október 2012

PROLÓG

„Človek si chce postaviť obydlie. Vznikne predstava domu a s ňou je spojená túžba po jej uskutočnení. Ale to ešte nestačí na to, aby dom stál. Na stavbu treba kamene, tehly, trámy a tak ďalej, čo sú objekty vonkajšieho sveta a podliehajú istej zákonitosti, celkom inej než predstavy týchto vecí.“

Za oknami auta je už takmer jar a stromy sú akoby ohlodané od chladu a prázdnoty. Sneh sa odtiaľto stiahol len pred pár dňami. Krajina v čiernych a bielych tónoch je plná vrán a havranov. Občas sa, akoby mimochodom, musím pozrieť na svoje červené auto, aby som sa uistil, že svet sa nejakým zázrakom neodfarbil. Keď sa to tak vezme – všetko plynie smerom k šedivosti. Aj šaty opakovaným praním blednú a šednú. Sivá je kráľovnou farieb. A zároveň ich smrťou.

Uf! Naozaj rozkošná úvaha! Ako správnemu sedemdesiatnikovi sa mi zdá, že svet speje k zániku, to predsa patrí k veci – no nie?

Ale všetko zrejme spôsobuje esej, ktorú počúvam z rádia pri šoférovaní. Hudba mi v poslednom čase čoraz väčšmi prekáža. Nesie so sebou priveľa emócií a ja sa im úzkostlivo snažím vyhýbať. Možno práve dnes. Pretože odkedy náš dom po otcovej smrti spustol, pohybujem sa v ňom opatrne, ako v toxicky zamorenom pásme. Vždy sa ma zmocní neskutočná úzkosť. Pred pol hodinou som vyrazil z Bratislavy do päťdesiat kilometrov vzdialených Brežian. Nebol som tam už niekoľko mesiacov, takže ma pokúša spýtať sa na pumpe na cestu, iba pre ten pocit. Trafil by som aj poslepiačky – ako v tej hre, keď sa pri chôdzi usilujete čo najdlhšie vydržať so zatvorenými očami. Bez slova teda platím a nastupujem do auta. Dokonca sa na chvíľu rozsvieti slnko.

Hádžem si mincou, robievam to často. Som totiž človek nerozhodný a toto mi už roky pomáha. Číslo alebo znak – číslo je ísť, znak vrátiť sa.

Znak.

Nepáči sa mi to. Hádžem ešte raz.

Znova to isté. Zamyslím sa. Nie.

Tretí hod je konečne číslo.

Dobre teda, presvedčili ste ma, pokračujem ďalej v ceste.

Tvárim sa, akoby som mal aj inú možnosť. Ale pravdou je – a nech to znie hoci aj pateticky –, že do nášho brežianskeho domu idem posledný raz v živote. Nabudúce tam už nebude.

„V predstavách môžeme celkom dobre začať stavať dom od strechy. Pripustime ale, že staviteľ je dokonale oboznámený so zákonitosťami prírodných síl. Stačí to, aby postavil dom? Či neprešli staviteľovou mysľou tisícky rôznych obrazov, než vznikol definitívny plán stavby? Rôzne predstavy sa spoja a utvoria výslednú predstavu budovy. Jedna z nich dostane náhle tendenciu uskutočniť sa. Nervy riadiace chôdzu dostanú príkaz kráčať smerom k domu pána X. Pred dverami nervové vlákna vo svaloch rúk prijmú povel na pohyb, ktorým sa klope. Zvuk klopania vo forme chvenia vzduchu podráždi sluchový orgán osoby, ktorá je za dverami, dráždenie vzbudí pohyb úst, ktoré vydajú zvuk: Ďalej. Pohybujúce sa ústa druhej osoby vydajú približne tieto zvuky: Pán X, potrebujem robotníkov na stavbu domu, máte nejakých k dispozícii? A konečná predstava bude nabitá takou silou, že druhého pána X bude preháňať po všetkých častiach mesta. Potom určitého dňa vyvinie predstava domu u staviteľa novú silu a poženie ho k istému miestu, kam iným spôsobom navodené reakcie privedú tiež množstvo iných ľudí. Potom pohyb úst, čo vydá zvuk: Tu kopte základy, vyvolá veľmi živé reakcie tých ľudí a bude ich udržiavať v činnosti po dlhú dobu. A dom veselo porastie, až jedného dňa bude dokončený. A to všetko vykonala predstava domu.“

Schádzam z diaľnice a veľkou rýchlosťou preletím popri zablatenej tabuli, ktorá oznamuje Brežany.

Na živote je najvzrušujúcejšie to, že keď hádžete fľašu s odkazom do mora, poznáte len prvú časť príbehu. Opačný koniec už nie. Tak to aspoň hovorieval otec.

A ako sa pomaly na ceste predo mnou vynára náš starý dom, v hlave mi ako ozvena znie detský pokrik Čik-čik, domček! Volali sme tak, keď sme už konečne dobehli do bezpečia. Bolo to zaklínadlo.

Neúčinné zaklínadlo.

Môj syn Bony – ešte na začiatku našej divokej a nečakanej cesty do Španielska s otcovým popolom ukrytým v škatuli od cigár – hovoril, že nech rozprávam čo chcem, minulosť aj tak neexistuje. A doteraz neviem, či počas tých spoločných dní strávených v aute nakoniec zmenil názor. Jeho trojročný syn, môj vnuk Samko, sa pred týždňom spýtal:

„Kedy je včera?“

Nevedel som mu odpovedať.

I. ČASŤ
SUDIČKY

1.

Každé hodiny v tomto dome ukazujú iný čas.

Ten pocit som mal vždy – keď som tu vyrastal, aj neskôr, keď som sa sem z rozličných pohnútok vracal.

Z rušnej ulice sa dnu vchádza vysokou bránou s oblúkovým portálom. Keď za ňou človek pokračoval priamo, ešte pred pár rokmi sa mohol ocitnúť v priestrannej záhrade s ovocnými stromami, ale mohol aj zahnúť a vkročiť dnu. Dom má prízemie a poschodie. Vysoké staré okná otvárajú slnečné a priestranné izby.

Pred domom je malá záhradka. Na rôznych miestach sa tu kedysi plazil vinič a tvoril tunely a priechody. Tu ma naši občas popoludní nechávali, aby som si zdriemol v kočíku.

Spomínam si na maminu tvár. Skláňala sa nado mnou, mal som vtedy čerstvo jeden rok. Aspoň si to tak predstavujem, zrejme podľa fotografie, ktorú som videl a už je stratená. Človek si predsa normálne takéto veci nepamätá.

A potom – ako štvorročný – som jedného dňa zrazu ožil vo vzduchu.

V záhrade.

Práve som padal zo stoličky. Vyliezol som na ňu, aby som lepšie videl okolo seba. Neudržal som rovnováhu. To je moja prvá a najvzdialenejšia spomienka.

Bol slnečný májový deň, jeden z tých, keď sa pokladá za rozumné pozvať priateľov a známych a veseliť sa. Sobota alebo nedeľa. My deti sme sa hrali za domom na skrývačku a rodičia popíjali pri ohnisku. Smiali sa a opekali. Zaplnili záhradu. Kvitla baza, z diaľky zaváňali lipy, voňali až hlboko do noci – je zaujímavé, ako sa spomienky viažu na vône. Záhradou sem-tam prebehla mačka.

Mal som narátať do sto. Zapchať si uši a poriadne nahlas počítať. Ostatné deti sa ozlomkrky skrývali. S kŕčovito prižmúrenými očami som občas nejaké čísla preskočil, ale snažil som sa. Štyridsaťpäť... štyridsaťšesť... štyridsaťsedem... štyridsaťosem... štyridsaťdeväť... päťdesiat! Potil som sa od vzrušenia a sústredenia, a keď som konečne vykríkol – Sto! –, zvrtol som sa.

Zvrtol som sa a veľká záhrada bola prázdna.

Iba poháre, taniere, fľaše a dohárajúci oheň. Žiadni ľudia. Ticho. Chvíľu som len tak zmätene pobiehal a narastal vo mne des. Zostal som sám na celej planéte! Vyštveral som sa teda na stoličku a vykríkol.

Zo zeme ma s rozbitým nosom zdvíhal otec s mamou. Ostatní dospelí, čo sa medzi sebou dohodli a potichu skryli, potláčali pridusený smiech.

A tak aj dnes – keď pozerám cez ulicu do zarastenej a opustenej záhrady tohto domu, opäť v nej nikto nie je. Som sám na prázdnej planéte ako kozmonaut. Stratený v tráve a kroví, pod stromami, o ktoré sa už roky nikto nestará, a rastliny si prisvojujú všetko okolo seba. Potichu a trpezlivo požierajú dom.

To sú tak zhruba veci, nad ktorými nesúvislo premýšľam v aute s chladnúcim motorom, do ktorého narážajú poryvy vetra vždy, keď okolo preletí kamión.

A potom teda konečne vypínam rádio. Tentoraz sa pokúša upútať moju pozornosť správou, že k výbuchu na Filipínskom trajekte Super Ferry 14, pri ktorom pred pár dňami zahynulo 116 cestujúcich, čím sa štatisticky stal najsmrteľnejším teroristickým útokom na mori všetkých čias, sa prihlásila militantná moslimská skupina Abú Sajáfa. Zachytím ešte začiatok debaty o našom blížiacom sa vstupe do NATO a do Európskej únie, otvorím dvere a vystupujem do riedkeho mrholenia, ktoré pred chvíľou vystriedalo zubaté slnko. Po rokoch sa odhodlávam vyštverať hore na kostolnú vežu a pozrieť z výšky na napuchnuté Brežany rozlievajúce sa do diaľky.

Kostol je pomerne veľký, pod ním sa ukrýva krypta – tie zvyčajné handry, kosti, staré železo, atrakcia pre náhodných turistov. Veža už nie je široko-ďaleko najvyššou stavbou a dávno sa z nej nedá dovidieť na koniec mesta.

Pod nohami mi leží more striech, mnohé z nich deravé a schátrané. Medzi nimi v prielukách vytŕčajú moderné budovy, sklenené, kovové, pripomínajúce jazvy. Len okolité múry sem-tam prezrádzajú, že niečo chýba – nedokončené tehlové hranice neexistujúcich domov. Na sever a na východ sa cez kopce tiahnu sídliská a ich presné ulice. Ako ostrá priamka všetko pretína široká špinavá Sálava – rieka, ktorá sa nikdy nenechala poprieť a vymazať, len narovnať a zregulovať, čo sa stalo už v sedemdesiatych rokoch, keď bolo módne žehliť meandre, rúbať stromy a obracať toky riek.

Dolu podo mnou leží pozdĺžne námestie, vyrástol na ňom obrovský bilboard s nápisom: TESCO 1,2 km. Okolo sa poza domy plazí široká, teraz už štvorprúdová Štúrova ulica, mieri na juh.

Na stránke mesta Brežany je v priečinku História mesta podrobne rozobraté, čo Rákoczi, Matej Korvín, Belo štvrtý či stará Bela o ňom utrúsili, čo mu darovali alebo vzali – a potom sa tam píše o nových sídliskách a skrášľovaní po nežnej revolúcii. Diskrétne však mlčí o dobe, v ktorej sa Brežany zmenili najväčšmi. O dobe, v ktorej z veľkej časti zmizli.

Záhrady sú teraz väčšinou prázdne, ale z detstva si pamätám, že kedysi stál takmer pri každom dome orech. Tienil a tuhá vôňa odpudzovala hmyz a komáre. Už ich takmer všetky povytínali, zostala len tráva alebo betón. To sa dnešným Brežancom páči, tak to videli v televízii.

A keď zakrúžim vo vzduchu prstom, nasliním ho a podľa smeru, odkiaľ fúka vietor, zo Štúrovej ulice zabočím pomedzi budovy, narazím na náš dom. Môj dom, otcov dom, dom otcovho otca.

Vetry tu väčšinou vejú od východu.

Náš dom mal vždy svoj vlastný magnetizmus a ja som sa bránil až do chvíle, kým nebolo treba už naozaj vstúpiť dovnútra. Tak ako aj teraz. Vždy som našiel množstvo dôvodov, aby som to oddialil. A potom ma zas akýmsi zvláštnym pavúčím spôsobom chytil a nechcel pustiť. Časom sa to ešte zhoršovalo.

Pridlhé zdržiavanie sa na nejakom mieste kazí dušu, hovorieval otcov brat, ujo Rudo.

Vtedy musí bezpodmienečne niekto prísť, nahádzať vaše veci do auta, usadiť vás na predné sedadlo a odviezť preč. Inak vás to môže stáť život.

Alebo ešte niečo celkom iné. Ktovie.

Raz ma takto prišla zachrániť sestra Tina, bez nej by som tu zostal zakliaty navždy, ako šialená Šípová Ruženka.

Môj mobil sa rozhodol štrajkovať, telefonujem teda mrzutému Bonymu z neďalekej pošty, že som už tu a či ozaj z domu nič nechce. Keď stojím v rade, pohľad mi padne na vianočnú ružu v kelímku McFlurry.

Pán McDonald sa teda dostal až sem. Gratulujem!

Pani za prepážkou sa na mňa z neznámych príčin usmieva.

V Brežanoch ma zvyčajne spoznávali podľa tváre. Keď sa to stalo prvý raz, trochu som sa zľakol. Potom som pochopil, že nosím otcovu tvár, tvár starého otca, tvár prastarého otca... Rodinnú tvár, ktorá sa dedí z generácie na generáciu. Črty sa mierne obmieňajú, ale podstata zostáva rovnaká. Je to tvár, ktorá slúži ako vizitka.

Nemusel som sa ani predstavovať. Stačilo prejsť po ulici a dvaja-traja ľudia ma úctivo pozdravili. Oslovili ma (niekedy neisto, inokedy mimovoľne alebo bez premýšľania) Alfonz a ja som ich trpezlivo opravil: Adam. Som Adam. Väčšinou aj tak nepočúvali a naďalej hovorili Alfonz, Alino, Ali alebo rovno pán doktor.

Otec mal malú jazvičku na pravom líci. V detstve som si myslel, že vznikla, keď pil kávu a zabudol si z nej vybrať lyžičku so špicatým hrotom – jej koniec sa mu odtlačil do kože. Nikto mi to nevedel vyhovoriť.

Nemizla mu ani vekom, pozoroval som ju, keď sme sedávali v kuchyni. To ma už takmer nepočul, čo našu komunikáciu veľmi zjednodušovalo, pretože hovoril iba on, ja som mal počúvať. A nevedel som odtrhnúť od tej tenkej štrbiny oči, akoby mala akési hypnotické vyžarovanie.

2.

Keď som bol malý, veril som, že skriňou tam hore sa dá prejsť do iného domu. Do rovnakého ako je tento, ibaže oveľa tajomnejšieho. Možno tam dokonca leží jeho zrkadlový obraz. Otvoríte dvere, odhrniete šaty a za nimi sú ďalšie. Nepotrebujete kľúč, nie sú zamknuté. Stačí stlačiť kľučku a... Za nimi podobné šaty, ktoré treba opäť odhrnúť, potom taká istá izba...

To mi ako prvé napadne, keď po dlhom čase vstupujem do tohto domu v kedysi tichej ulici neveľkého mestečka Brežany. Totiž, neveľké bolo predtým, pred rokmi, teraz nabobtnalo a rozrástlo sa, stalo sa z neho veselé a špinavé mesto, akých je v našej krajine mnoho.

Dom pôvodne patril starým rodičom, potom rodičom a teraz je prázdny. Človek po chvíli už aj trochu zapochybuje, či tu vôbec niekto niekedy žil. Ale zrejme hej. Všetko tomu nasvedčuje.

Treba len v prítmí popamäti prejsť ku skrinke s poistkami a zapnúť elektrinu – ktorá ešte napodiv funguje –, vyhnúť sa visiacim pavučinám, vydýchnuť úzkosť, vytiahnuť rozsušené drevené rolety, otvoriť okná a vyvetrať. Pustiť sem trochu čerstvého vzduchu.

Na všetko mám dnešný večer, noc a celý ďalší deň. Pozajtra ráno príde nákladné auto a sťahováci naložia všetko, čo by ešte prípadne stálo za reč.

Domom sa zvyčajne šírila vanilková vôňa. Vlastne som si dlho myslel, že ide o vanilku (jeden struk kedysi mama dávala do cukorničky), a všetko mi došlo, keď som objavil v drogérii kolínsku a pričuchol som si – otec ju používal po holení a tvorila zvláštnu zmes s cigaretovým dymom rozptýleným v ovzduší jeho izby. Falošná vanilka.

Zmizlo mnoho vecí. Ostali potrhané tapety, pavučiny, ostré rovné rozhranie béžovej a bielej, oranžovej a zelenej, všetko z čias, keď sa otcovi nechcelo odťahovať nábytok vždy, keď maľoval steny. Teraz zostali len nezmyselné línie ako prílivová čiara môjho detstva. A skriňa. Skriňa hore, na konci točitých drevených schodov vedúcich na povalu. To s druhými dverami a ďalším zrkadlovo obráteným domom vymyslel môj otec a všetci členovia rodiny mu s tajomnými úsmevmi pritakávali.

Sadám si na schody a vdychujem vzduch nasýtený pachom vlhkej omietky, vôňou zatuchnutých šiat a zavretého povetria. Trochu aj privriem oči, aby som ho mohol lepšie vnímať. Srdce mi rozrušene vibruje.

Nikdy som sa neodvážil dvere na skrini otvoriť. Tušil som, že tam visí iba hŕba šiat plných naftalínu. Nechcel som zažiť sklamanie.

Otec si celý život vymýšľal – ale elegantne a šarmantne – a všetci mu preto verili. Prechádzali mu veci, ktoré by neprešli nikomu inému. Bol superman, ako by povedal môj vnuk, Bonyho Samko. Mnohí nebrali vážne, že je roky ťažko chorý, a ani to, že zomrel. Ešte dnes sa ma ľudia na ulici pýtajú, ako sa mu darí.

Ako sa má pán doktor?

Doktori predsa bývajú nesmrteľní, či nie?

Na tomto schodisku rád sedával Vojto, môj kamarát, možno najbližší zo všetkých, moje druhé ja – ale také obrátené. Chodieval sem dokonca aj vtedy, keď u nás nikto nebol doma. Páčilo sa mu tu. Raz sa sem vkradol a prichytil otca, ako si po obede tajne zapálil cigaretku. On, ktorý svojim pacientom tabak prísne zakazoval a všemožne ich preň karhal.

„Vy fajčíte, pán doktor?“

Otec sa obrátil za hlasom z tmavého kúta:

„Jedna cigareta neškodí, priateľko. Musíš ale ťahať opatrne, aby si to príliš nevdychoval – len takto vyfukuješ bokom úst, pozri...!“

Vstávam a kráčam po vŕzgajúcich drevených stupienkoch hore. Ľudia v istom veku tušia, že sa to niekedy ľahšie povie ako spraví – ale keď prinútim staré kolená spolupracovať, hýbem sa. Tinina šibnutá dcéra Jenny poznala všetky naše detské povery, a tak jedného dňa tú našu tajomnú skriňu vypratala, odmontovala jej zadnú stenu a pristrčila ju k dverám na povalu. Prechádzalo sa tam cez ňu. Tak teda otváram skriňu a vstupujem dnu.

Pokiaľ by nejaký dom mal mať podvedomie, rozhodne by ležalo na povale so všetkým, čo vo zvyšnom priestore začalo byť nepotrebné, ale nikto nemá odvahu to vyhodiť.

Vzduchom poletujú odrobinky prachu. Na svetle, čo preniká škárami starej strechy, vyzerajú ako zo zlata. Pripomínajú predvojnový holandský Bols s tancujúcou baletkou na zotrvačník. Mama takú fľašu ukrývala v skrini – v hustej tekutine, ktorá sa za tie roky pomaly vyparovala, viseli zlaté pliešky ako zamrznuté v čase.

Na povale sa mi vždy ťažko dýchalo.

Asthma bronchiale – hovoril otec. Často mi prieduškovú sliznicu podráždil kúdol dymu z jeho cigarety, zapaľovanej tajne, aby si to podľa možnosti ani sám nevšimol. Alergologička mi neustále trpezlivo opakovala, že v každom dome má prach úplne iné zloženie, takže v podstate nie je možné vytvoriť účinnú vakcínu, aby si organizmus zvykol na všetky tie mikroskopické bunky mŕtvej kože, srsť zvierat a kúsky všetkých predmetov, ktoré sa kedy v domácnosti vyskytli. Prach odtiaľto mi dráždil oči a škriabal ma v hrdle. Možno tu poletovali čiastočky môjho otca, ktorý žil v dome najdlhšie a nakoniec sa stal jeho jediným obyvateľom.

Potkýnam sa o hromadu zaprášených vecí. Vyťahujem fotografiu s nalepenou veľkou hlavou, pod ňou svieti akási stará bankovka. Školské zošity a zošúverené knihy, vyblednuté plyšové hračky, otcove lekárske záznamy.

Zápisník. Na rube nálepka s neumelým nápisom Choroby písané ručne. Na zájdenej oranžovej predsádke pečiatka MUDr. Alfonz Trnovský a otcov podpis, ktorý si donekonečna cvičil na pijaky. Vedľa veľký diár firmy BAYER, na chrbte rok 1937. Poznám ho, čmáral som si doň ako malý.

Pod ním leží Lekárska ročenka z roku 1943. V Osobnom sozname lekárov na Slovensku podľa stavu k 31. máju 1939, prihlásených k uvedenému dňu do lekárskej komory v smysle paragrafu 3 zák. č. 56/1939 na strane 127 – Trnovský Alfonz, rím.-kat. – nar. 30.VII.1912 – prom 29.VI.1935 v Bratislave – prakt. lekár Brežany.

V drevenej škatuli od starej šachovej súpravy (figúrky sa postupne postrácali, ako to už býva v každom poctivom príbehu) sa povaľuje okrúhla pečiatka s hnedou guľatou hlavičkou, zakončená kovovým razítkom s obráteným nápisom MUDr. A.T. a ešte jedna pozdĺžna Dr. Trnovský Alfonz, Brežany a napravo číslica 1.

A niekoľko fotografií otcovej starej ordinácie s rozličnými prístrojmi. Röntgen, lekárska skriňa, horské slnko.

Tak predsa tu kedysi bol, toto sú jasné dôkazy!

Zamrznutý Ötzi z alpského ľadovca mal v žalúdku ešte nestrávenú potravu, v kapse akési hríby – a podľa každej novoobjavenej drobnosti sa vyvíjal a obmieňal jeho fiktívny praveký život. Predstavivosť je úžasná vec. Achillova päta ľudského mozgu. Dôkazy o existencii však pribúdajú.

Septichen inject... Sepsis post partum et post abortum. Pneumonia, ulcus cruris... REMED Praha. Žádám o zaslání vzorků...

A hŕba rodinných fotografií v albumoch. Otec každú pedantne opatril popisom – áno, naša obľúbená rodinná črta –, neveríme spomienkam a svojej pamäti už vôbec nie. A to ani nehovorím o tom, že neskôr ich niekto ďalej komentoval fixkou, perom, ledabolým kostrbatým písmom a mimovoľne tak vznikli dve verzie minulosti. Nechcem ukazovať prstom, ale môže za to mama, keď sa veci medzi mojimi rodičmi tak akosi zamotali. Impulzívna, nepokojná, energická, len nie vždy tým správnym spôsobom.

Nedeľné obedy, spoločné oslavy, skupinové obrázky ľudí usmievajúcich sa do objektívu. Mama v bielych šatách, v sandáloch, obklopená ružami vo fotografickom ateliéri. Mama sediaca v klobúčiku pri rádiu – zjavne počúvajúca nejaký dobový hit, ktorý si chcela prehrať na klavíri. (1951) Mama s otcom v aute. Pes Polino prvý sa vykláňa zo zadného okienka... (1940) Mama s kamarátkami na kúpalisku... (1936) Naše nové auto (1940), ja ladím rádio (1944) a naša trieda v Brežanoch – všetky deti pozerajú do objektívu, vzadu pri mape Európy stojí pani učiteľka, vedľa nej piecka a ešte ďalej vešiaky s kabátmi, kostra ľudského tela na obrázku...

Spoznávam sa v treťom rade.

Naspodku starej škatule leží aj jednoduché smútočné oznámenie s čiernym orámovaním:

S hlbokým žiaľom oznamujem, že nás dňa 2. mája 1965 navždy opustil môj drahý manžel, milovaný otec, brat, švagor a strýc, podplukovník v.z. Vojtech Roško. Zomrel po krátkej chorobe v Brežanoch, kde bol aj spopolnený. Manželka Natália... Syn Vojto...

Vojtov otec.

A z druhej strany niečím lepkavým – zrejme tým skvelým sladučkým sirupom proti kašľu, ktorý sme s Vojtom tajne chodili odpíjať z otcovej skrine – nechtiac prilepená pohľadnica so sochou Lenina sediaceho na podstavci v moskovskom Kremli. Pozerá zadumane do diaľky, akoby mu odrazu všetko došlo. Zle ho pochopili? Zle si vyložili jeho slová? Veď hlásal iba rovnosť medzi ľuďmi. Šťastie. Pokoj. Mier. Lásku. Aj súdruh Kristus to tak predsa robil!

Umelohmotná vrstva na povrchu pohľadnice zo šesťdesiatych rokov spôsobuje, že socha pláva akoby v priestore. Súdruh Lenin sa vznáša v typickej farbe východonemeckého filmu ORWO, kde aj hnedá vyzerá ako odtieň modrej. Poznám ju dôverne, ako režisérovi mi rukami prešli kilometre filmových pásov v televíznych strižniach.

Mohol by som takto ešte dlho pokračovať, ale začínajú mi tŕpnuť nohy a aj dych sa skracuje. Ako trofej si roztržito pchám do vrecka prázdnu škatuľku Luminalu, lekársky diár a pod pazuchu obšúchanú knihu o Goyovi s farebnými reprodukciami.

Kráčam opatrne dolu a myslím na to, ako sa otec, vtedy pred rokmi, keď sme ho s mojím starším bratom Petrom vzali na letné kúpanie do Senca – vzácna príležitosť, keď sme si my traja spolu niekam vyšli (a už sa tuším nikdy viac nezopakovala) – pošmykol na klzkých, riasami obrastených schodoch. Udrel si hlavu a upadol do bezvedomia. Uložili sme ho opatrne do trávy a usilovali sa ho prebrať. Po chvíli otvoril oči, pomaly si sadol, rozhliadol sa okolo a chytil navretú hrču na svojej hlave.

„Človeče, vrátila sa mi pamäť!“

3.

V kuchyni ešte stále stojí nerozbalená chladnička. Celkom nová, krásna, biela. Pôsobí trochu nepatrične v zanikajúcom dome.

Veľké lode vyložia dary tropických krajín v prístave. A na prístavnej rampe už čakajú špeciálne vagóny, ktoré prídu do Československa. Roztriedili sme ich podľa kvality na tri triedy – po 25, 20 a 10 korún... – čítam na zdrape starodávnych novín, čo pokrývajú dlážku.

A hneď si vybavujem mamu stojacu v súmračnej záhrade, zhrbenú, s tvárou ožiarenou len slabým svetlom – vtedy už babičku s neposlušnými šedivými vlasmi, ktoré pri farbení chytili úžasný fialový odtieň. S hrabľami v ruke, takmer klasický výjav – hoci ani nie tak pre ňu.

Ale Millet alebo hoci aj Benka by z toho odpadli.

Dostojevskij bol dobrý, v kvalitnej bordovej väzbe – Zločin a trest. Otcova obľúbená kniha. Kafkovi sa darilo o niečo horšie – päť prevlhnutých kníh, starostlivo zabalených v zožltnutom papieri. Vzala do ruky Hesseho Hru so sklenenými perlami a Rimbaudovu Sezónu v pekle. Pôvodne sa rozhodla, že sa ich nebude ani dotýkať, nechcela s nimi mať nič spoločné. S týmito knihami, ktoré on držal takmer každý deň.

Umrel týždeň pred tým. Prechodil zápal pľúc – čo už iné sa dá robiť v istom veku a v istom stave, ako prechodiť zápal pľúc? Polstoročie strávili spolu. To je dosť. Viac než dosť! Predstavovala si, že zatiaľ čo on už zostane naveky zaseknutý na svojom čísle, ona bude mať osemdesiatsedem, osemdesiatdeväť, deväťdesiat, deväťdesiatdva... štyri... päť... Tešilo ju to. Konečne si začne užívať život, bude veľa cestovať, nechá prestavať dom, kúpi nový nábytok. Hneď po pohrebe objednala práčku a chladničku.

Takmer vidím, že ju pichlo v krížoch, musela si na chvíľu sadnúť a natiahnuť sa. Iste si predstavovala, ako jej z kostí pomaly uniká vápnik, ako tuhnú a stávajú sa nepohyblivými, po kúskoch z nich odkvapkáva život. Súčasť jej obľúbenej hry Hlava-plecia-kolená-palce. Nekonečné choroby, o ktorých s takou láskou rozprávala.

A už drží v rukách Tacitove spisy a nedočkavo sa jej trasú prsty. Okolo vládne november, studený a mrazivý, až z neho modrie pokožka. Vietor jej prefukuje kabát. Od úst stúpa para.

Otcova samotka, ako ju on sám volal, zostala zaprataná knihami, len s maličkým miestečkom na spanie, kam sa ledva vošiel. Mame to vždy liezlo na nervy. Rozprávať sa prestali už pred rokmi, bývali každý na inom konci mesta, hoci sa nerozviedli.

Človek má pravdepodobne vyhradený určitý počet slov, ktoré treba povedať tomu druhému. Keď sa jedného dňa vyčerpajú, nič sa nedá robiť. Ako sa ľudia postupne po dlhoročnom spoločnom živote začínajú na seba podobať, tak sa moji rodičia čoraz väčšmi odlišovali. Aj neskôr si vymenili sotva desať vždy rovnakých slov, akoby sa ich slovná zásoba scvrkávala a scvrkávala. Iste k tomu prispela aj otcova zhoršujúca sa choroba.

Tri dni predtým mama konečne zrealizovala svoju veľkolepú pomstu.

A zasa ju vidím a predstavujem si, ako kráča o paličke nahrbená, ale rozhodná, po štrkom vysypanej cestičke k veľkej bráne. Na medenej streche kostola sedia čierne vrany, zvnútra rozváňa kadidlo.

Iste ju vtedy hrial pri srdci ten pocit. Nadychovala sa s radosťou. Sadla si do lavice celkom vpredu k svetlám sviečok. Pompéznym plačlivým hlasom sa ozval organ a ona pozerala kamsi hore k farebným vitrážam a kdesi za ne, kde ho cítila. Môjho otca Alfonza Trnovského. Usmievala sa. Takmer sa tu, medzi studenými múrmi, zhmotňovala jeho tvár, tvár muža, ktorý jej teraz patril so všetkým, čo na tomto svete vlastnil. Tvár popolavá a zúrivá, ako už dávno nie. Ktovie, či duše majú tváre. Ktovie.

Otec nikdy neveril v Boha, zostal presvedčeným ateistom. Síce ho pokrstili a absolvoval prijímanie (spravil tak najmä kvôli svojim rodičom – opa Albert by mu to neodpustil), ale nič viac. Za vojny pre zmenu takmer nepokrstili mamu, pretože sa odmietal vyspovedať. Prišlo mu to absurdné. Nakoniec ho prehovorili. Bola to totiž otázka života a smrti – ako sa zvykne písať v lacnej dobrodružnej literatúre.

Až farár z dominikánskeho kostola, ktorý pred časom vynovili a zrekonštruovali (mamu to na chvíľu určite prekvapilo, pretože sem nevkročila už vyše šesťdesiat rokov) sa nechal obmäkčiť, presne tak, ako jeho kolega kedysi za vojny. Sľúbil jej trochu drahú zádušnú omšu, ale rozhodla sa, že si to môže dovoliť. Už sa totiž hlásili záujemcovia o raritné Gershwinove nahrávky na šelakových platniach, ktoré otec celý život zbieral. Teraz je predsa slobodná a voľná! Tak voľná ako teraz sa necítila ešte nikdy.

A hlas dominikána slávnostne hovoril:

„Alfonz Trnovský bol statočný človek a dobrý kresťan. Dobrý a čestný. Je to pre nás všetkých veľká strata. Alfonz práve predstupuje pred tvár Spravodlivosti. Dúfame, že Boh k nemu bude milostivý. Amen!“

Mama v kostole sedela sama. Tento cirkus sa jej podarilo dokonale utajiť pred ostatnými. Vedela dobre prečo. Všetko mi prezradil až ten dominikán. Doznel organ, mama sa pomaly zdvihla a sťažka kráčala smerom von.

A znova je tu záhrada. A jej prudký kašeľ uprostred nezvyklo chladnej májovej noci.

Ešte zopár ich zostalo. Lorca, Aloysius Bertrand, Verlaine a nejaké papiere, kopa papierov, ktoré popísal otec. Hádže ich do pahreby za ostatnými, menia sa na uhlíky a tenké prúžky popola. Prudký vietor ich roznáša dookola ako sypký tmavý sneh. Roztvorí hrabľami tvrdé dosky, aby dobre horeli. Oheň sa zmocní zažltnutého papiera. Záhrada olivová sa otvorí a zavrie... Načúvaj tichu, moje dieťa...

Vysekni ma z tieňa... Córdoba. Ďaleká, sama. Písmená sú čierne v sivom popole. Mama dýcha dym. Prstami si takmer necíti tvár, úplne v nich stratila cit. Sú skrehnuté. Oheň vyrástol, a potom v okamihu zhasol a zostal tlieť. Zostal len kus bordovej väzby. ...VIČ DOSTOJEV... – hlásajú ošúchané pozlátené písmená. Naozaj kvalitná väzba. Ľadový vietor jej roztvára cípy kabáta. Skrehnutá si ich tisne k sebe. Schváti ju prudký záchvat kašľa. Stojí tam maličká pri tlejúcej pahrebe v záhrade tohto veľkého domu.

Ráno sa zobudí s vysokou horúčkou. Keď jej večer prinesú novú chladničku, dodací list podpíše ako vo sne.

Tá chladnička tu teraz bielo a zbytočne svieti uprostred kuchyne. Ani ju nestihla vybaliť.

Slovenské príslovie hovorí, že do uprataného domu prichádza smrť. O prísloviach si zvyčajne myslím svoje, ale toto teda skutočne vyšlo.

4.

Staré časy ešte len budú – často sa uškŕňal ujo Rudo, otcov brat, keď prišla reč na minulosť. Až neskôr mi došlo, ako to vlastne myslel.

Najprv to chcel syn Bony, potom, o mnoho rokov neskôr, dávno po nežnej revolúcii Matúš, môj vnuk. V škole im nakázali spísať rodokmeň. Podrobný – s menami, príbuzenskými vzťahmi, povolaním, titulmi, rokmi narodenia a úmrtia.

Vtedy, prvý raz, začiatkom sedemdesiatych rokov, som sa dosť obával, či takto nenápadne cez školu a deti nehľadajú nejaké tajomné kádrové súvislosti, ktoré by mohli využiť alebo zneužiť. Bony nakreslil na zlepené výkresy veľký rozvetvený strom a nechal ma premýšľať. Hneď popoludní zmizol von do krásneho slnečného dňa. A ja som na rodokmeni pracoval celú nedeľu až do večera.

A hneď sa mi vynárali rozličné príbehy, čo sa hovorili v rodine.

Môjho budúceho starého otca, malého opu Alberta vzali raz rodičia do Viedne – potrebovali tam niečo vybaviť. Dohadovali práve ubytovanie v hoteli, keď znenazdania s hukotom na prízemí vedľa recepcie zastal veľký výťah. Otvorili sa dvere a za nimi vysvietený priestor. V Brežanoch nič také nemali a opa Albert si myslel, že to už je tá izba, v ktorej budú bývať, že ju poslali dolu za nimi. Stál tam s vytreštenými očami. Na výlet vzali aj dievča zo susedstva. Z nedostatku iného slávnostného oblečenia ju rodičia navliekli do kroja. Pred Štefansdómom na ňu všetci zazerali ako na exota. Bola to jeho budúca žena, oma Mária. Moja stará mama.

V Bonyho rodokmeni figuroval opa Albert ako robotník a oma Mária ako slúžka. V Matúšovom rodokmeni sa z neho stal stavebný inžinier, upracovaný, nie veľmi bohatý, ale aspoň to bola pravda. Oma Mária mala malú živnosť a robila po domácnostiach manikúru. Skutočne.

Opa Albert zomrel mladý pri banskom nešťastí. Na starej fotografii drží oma Mária malého Alfonza, môjho otca, na kolenách, okolo stoja starší súrodenci a vedľa nej strýko Karol. Ich otec je už mŕtvy, Alfonz sa narodil tri mesiace po jeho smrti. A predsa je s nimi – tvár opu Alberta vystrihli z inej fotografie a nalepili ju namiesto strýkovej – veľkú hlavu usadili na útle plecia. A tak bola rodina konečne kompletná.

Tú fotografiu som priniesol spolu s inými vecami z povaly. Predtým ju ako rodinnú relikviu opatroval môj otec. Občas ju vytiahol, keď si myslel, že ho nikto nevidí. V zložitých chvíľach sa zvykol obracať na svojho pozliepaného tatka. Viedol s ním dlhé rozhovory.

Či opa Albert odpovedal, nevedno.

S maminými predkami to vyzeralo horšie – jej otec bol židovský obchodník, na brežianske pomery aj celkom bohatý, volal sa Béla Blau. Nevedel som si predstaviť, že by to takto stálo napísané v našom rodokmeni z roku 1974. Stal sa z neho teda Vojtech Modroch, to mi znelo ako počestné (hoci veľmi priehľadné) meno a začal pracovať ako úradník na pošte v Brežanoch. Predstavoval som si, že by ho to až tak veľmi neurazilo, tak či onak – aj to je práca s papiermi. Dokonca som ho na oplátku nechal aj dlhšie žiť. S rodinou sme vtedy bývali v čoraz anonymnejšej Bratislave – na Malinovského ulici, v dome plnom ľudí z celého Slovenska, a takí boli aj Bonyho spolužiaci, takže diskrétnosť zaručená. Nehrozilo prezradenie.

Šesťdesiat rokov po smrti si zejde Blau v Matúšovom rodokmeni zmenil meno a povolanie na pôvodné a tak to už, dúfam, aj zostane. Stihol umrieť ešte pred vojnou (to už naozaj), takže sa nedožil všetkých tých vecí, čo by sa mu určite stali. Je veľké umenie správne zomrieť. On, ktorý sa tak veľmi bál smrti, si na tom veľmi zakladal. Ktovie, či sa mu podarilo nájsť tú biblickú bezchybnú červenú jalovicu, na ktorej niet poškvrny a na ktorú sa nedostalo jarmo. V tých posledných bezstarostných dňoch vzal so sebou aj moju starú mamu Sáru – išli v daždi príliš rýchlo autom značky Laurin& Klement 360, ročník 1926, a v aleji, ktorá už neexistuje, asi kilometer pred Brežanmi narazili do stromu. Podaktorí vravia, že presne takto to má byť – vzrastajúci automobilizmus nám pomáha zísť zo sveta dôstojne a, takpovediac, v najlepšom.

Stará mama, alebo inak bobe Sára nepracovala a starala sa o domácnosť – u Matúša. V Bonyho rodokmeni pod menom Štefánia drela v továrni.

Veď aj otec často hovorieval: Nostalgia sú spomienky na niečo, čo nikdy nebolo.

Najmä v strednej Európe.

No a moja mama... Jej pôvod zostával nejasný, nikdy o tom nechcela hovoriť. Ako malú si ju z neznámych príčin osvojila židovská rodina, tak znel oficiálny príbeh a iný som sa od nej nedozvedel.

Nuž áno, ak mám veriť historkám z krásnej literatúry – keď sa dievčaťu z lepšej rodiny podarilo splodiť dieťa, poslali ju k príbuzným, podľa možnosti niekam ďaleko. No a keď sa vrátila, dieťa vychovávali ako jej malého súrodenca. Niektoré veci sa už nikdy nedozviem – o to väčšmi si ich však môžem domýšľať.

Za Slovenského štátu mamu brali ako Židovku, nikto sa jej vôbec na nič nepýtal. Žiadne domýšľanie, nijaká fantázia. Holé fakty.

V konečnom dôsledku je môj syn Bony naozaj echt pravý Slovák, pretože v jeho tele koluje česká, maďarská, nemecká, poľská, židovská a nakoniec aj slovenská krv, tak to má byť. Stredoeurópske cuvée. Niečo dostal odo mňa, niečo od matky – od bláznivej blúznivej a krásnej Zuzany, ktorú som nevidel už vyše desať rokov, nech je jej život ľahký.

5.

Ak mám byť naozaj úprimný, do Brežian som sa vrátil aj vďaka tým kostiam. Stále mi nedajú pokoj.

Ony to vlastne celé začali. Niekedy v polovici osemdesiatych rokov, keď bol otec v nemocnici. Postupne sme sa jeden druhému vzďaľovali, aj keď sme len tak sedeli vedľa seba. Až pri ňom som naplno zistil, akým problémom môže byť zotrvať s niekým osamote vo dvojici. Otec a ja?

Iste, znie to zvláštne, keď uvážime, že zostal na krku mne. Sestra Tina stála vždy jednou nohou v Anglicku (čo poskytovalo námet na mnohé výhovorky) a brat Peter, ten bol preč trochu iným spôsobom. Prvorodený syn, korunný princ, s hlavou plnou veľkých myšlienok, s právom na vlastný život. Pretrpel si dosť, áno, vravela mama. Mohol by nám byť všetkým príkladom, áno, vravela mama. A vždy pridala niektorú notorickú príhodu z útleho detstva – z pôrodnice ho priniesli na roztrasených rukách a keď si mal kvôli lepšiemu tráveniu uprdnúť (s prepáčením, aj bez neho), uskutočnila sa náročná vedecká operácia. Mne už len paušálne vrazili do zadku verzatilku, aby sa mi to tam uvoľnilo, bez rečí. Zbožňoval som tieto príhody! On – veľký žiarivý hrdina a ja – poškrabok s ceruzkou v zadku.

Dá sa dokonca povedať, že vzťah k otcovi som znovu získal prostredníctvom kostí – áno, stáva sa to, nie je to nič neobvyklé v rozličných prípadoch, ako je napríklad smrť. Ale toto nebola smrť, teda aspoň nie smrť môjho otca.

Pred tým zvláštnym jesenným dňom (nad domom s nekonečným gagotom tiahli divé husi a moje počínanie pozorovala iba susedova krava, ktorá sa vydržala celé dni nepohnúť z miesta) som bol hluchý a slepý, pozeral som len priamo pod svoje nohy a zúfalo som sa snažil nespadnúť a nepotknúť sa. Nerozumel som súvislostiam sveta – a asi im nerozumiem ani teraz, ale na tom nezáleží. Potom sa mi zrazu otvorili oči.

Skrátka – po návšteve otca som šiel ešte skontrolovať prázdny dom a už som sa zberal na odchod, keď som si na niečo spomenul. Pod starým tisom za domom som ako malý zahrabal v malej truhličke svoj detský poklad (čítal som vtedy Ostrov pokladov od Stevensona a veľmi sa mi páčilo dačo zakopať a vybrať to až po rokoch). Pamätal som si dokonca presne tú chvíľu – otec kosil trávu, trocha popŕchalo a ja som zbieral veľké slimáky, nosil som ich pod ten tis, mohlo ich tam byť aj dvadsať, lozili a veselo vypúšťali sliz. Vtedy som ukryl poklad.

Tis už dávno vyrúbali, príliš sa rozrastal a mame to prekážalo vo výhľade z kuchyne (hoci inak by tu určite stál dodnes – tis je starobylý strom, ktorého vek za bežných okolností niekoľkonásobne presiahne ľudský život), zostal po ňom len práchnivý peň. Záhradu už aj vtedy tvorili iba spustnuté stromy a polozrútený múr na jej konci, omotaný provizórnym plotom z pletiva. Chuligáni z okolia, čo sem chodievali kradnúť marhule a slivky, ho vždy hravo preskočili.

Teraz sa tu dá už len predierať divočinou – Rím vo vrcholnom štádiu úpadku.

V ten obyčajný jesenný deň som vzal lopatu, ktorú ešte nikto nestihol odniesť, a šiel som vykopať svoj detský poklad – lebo inokedy by som to už určite nespravil. Nevedel som, kde začať, nepamätal som si správne miesto.

A tak som ich teda našiel. Kosti a nakoniec aj lebku, v plytkom hrobe pod tenkou vrstvou zeme.

O záhrade vedel všetko iba otec. Okrem neho sem takmer nikto nechodil.

Po chvíli som síce vyhrabal aj svoju truhličku (veci v nej som takmer nespoznával), ale oveľa viac ma zaujímalo to druhé.

Svojho otca som objavil prostredníctvom kôpky kostí a ani tie nepatrili jemu, to sa mi zdá pre náš vzťah typické. Akoby sa nenápadný štatista v mojom živote zhodou náhod stal jednou z hlavných postáv. Začala ma zaujímať minulosť. Zaujímalo ma, čo sa tu mohlo stať.

6.

Za oknami sa stmieva, studená ulica potichu šumí, zažal som niekoľko malých svetiel. Dve žiarovky podozrivo bzučia. Prešiel som sa po izbách a rozhodol, ktoré kusy nábytku treba zachrániť, zabalil som pár vecí a teraz sedím v zaprášenom kresle, utopený v čase. Človeku vždy chýbajú jeho domáce rituály. Mne teda určite. Vzal som si síce niekoľko kníh, ale každú som po prečítaní niekoľkých viet zasa zavrel a odložil. V tomto dome ma všetko odvádza od sústredenia.

Počúvam občasné zapraskanie. Každý zvuk je zosilnený prázdnym tichom, akoby sa tu prechádzali neviditeľné zvieratá. To praská nábytok, je vysušený, už rok nevsiakol ani kvapku politúry. A potom si odrazu prídem ja, otvorím dvere a prinesiem do nehybnosti prúdenie vzduchu, privlečiem bezohľadne svoju vlhkosť! Izbou sa rozlieha suchý a vŕzgavý protest proti surovému vyrušeniu.

Líham si na pohovku a pozerám sa, ako plynú tiene.

Nenápadne prichádza aj večerná tieseň, moja obľúbená. Veľké prázdne domy za súmraku ju priam priťahujú. Kým definitívne padne noc, budem sa v nej prevaľovať ako ryba v oleji. Poznám to. Stará dobrá úzkosť!

Aby som ju zaplašil, predstavujem si všetkých robotníkov a remeselníkov, čo tento priestor dávali dohromady, čo z neho spravili izbu. Obhodili steny, vsadili okná a dvere, všetko namaľovali a natreli farbou a vyvetrali ju, zoškrabali prskance a stuhnuté kaluže, zavesili záclony (aby nikto nevidel, čo sa deje vo vnútri – to sa nazýva súkromie, zvyčajne začína pri záclonách, často tam však v malých mestách aj končí), fučiac doniesli nábytok a rozmiestnili ho... Kto to bol? Muži páchnuci omietkou a slivovicou, spotení a svalnatí, s farbou zaschnutou na viečkach, popol z cigariet a mastná pleť pod taktovkou opu Alberta (toho, čo si na tento dom kedysi zarobil na Sueze pri stavbe prieplavu), ktorý si nechcel nechať do čohokoľvek hovoriť a nikomu nedovolil bez dovolenia s ničím pohnúť. Zostal s týmto domom v takom úzkom spojení, až sa mi zdalo, že keby som teraz chytil veľký jedálenský stôl a potiahol ho k oknu – čo koniec-koncov celý život navrhovala nebohá oma, ale z piety to neurobila –, opa Albert by to aj na diaľku celého jedného krídla – dvoch izieb a kuchyne s komorou – zacítil, vstal by prudko z postele a ako pavúk po vlákne by okamžite odhalil nezrovnalosť. Rozrazil by dvere a prinútil by ma uviesť znovu všetko do poriadku. Keby tu, pravdaže, niekde bol.

V tomto dome, kde každé hodiny ukazujú iný čas. Alebo všetok čas naraz.

Úzkosť.

Otváram lekársky diár BAYER, čo som priniesol z povaly. Do Denných poznámok som si kedysi písal denník. Moje smiešne kostrbaté písmo sa rozteká všetkými smermi po zeleno lemovanej tabuľke s nápismi: Číslo / Dátum / Meno pacienta / Anamnéza / Diagnóza / Liečenie / Zvláštne predpisy / Honorár / Zaplatil / Poznámky.

13. III. pondelok Dnes keď som sa prebudil počul som jako sa otecko s mamičkou rozprávali. Keď som otvoril oči práve sa otecko pýtal mamičky že akú som mal včera vysokú horúčku. Ja som skríkol a povedal som: „tridsaťšesť“. Potom mi otecko povedal že už sa môžem obliecť a trošku sem-tam po izbe chodiť. Bol som tomu veľmi rád. Dnes celý deň lietajú lietadlá a bombardujú Sálavu lebo je zamrznutá. Tento rok veľmi zamrzla a na ten ľad napadal sneh a teraz keď sa ľad a sneh púšťa no tak sa vylieva úplne voda a ľudia ktorí bývajú pri pobreží Sálavy majú pivnice zaliate.

Otecko mi pri večeri vyprával o mrakodrapoch v New Yorku. Mňa to strašne zaujíma. Hlavne keď mi otecko povedal že kto býva na päťdesiatom poschodí že ten tam ide päť minút hore výťahom. Človek by pri tom mohol aj zaspať. A pod tým drobnými písmenami stojí:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dom hluchého.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.