Ilona Andrews v nakladatelství

FANTOM Print

Magie mrtvých

Magie spaluje

Magie útočí

Magie krve

Magic Slays *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

FANTOM Print

2012

Copyright © 2010 Andrew Gordon and Ilona Gordon

Translation © Hana Šimečková

Cover © Adam Dragon

ISBN 978-80-7398-195-2

ISBN 978-80-7398-489-2 (ePub)

ISBN 978-80-7398-490-8 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Našim dětem, Anastázii a Heleně

Poděkování

Ukázalo se, že napsat Magii krve bude velmi náročné. Bylo třeba několika pracovních verzí a spousty trpělivosti všech zúčastněných.

Ráda bych poděkovala své agentce, Nancy Yostové, že mě v průběhu té doby držela za ruku, a editorce Anne Sowardsové, která na rukopisu pracovala stejně usilovně jako já.

Děkuji mnohokrát Michelle Kasperové, produkční editorce, a Andromedě Macriové, zastupující produkční editorce, jelikož ze mě musely obě pravděpodobně předčasně zešedivět. Díky Judith Lagermanové, hlavní výtvarnici, a Chadu Michaelu Wardovi za to, jak kniha vypadá. Velké díky Kat Sherbové, Annině redakční asistentce, za vyřizování mých nerozumných požadavků, a také reklamní agentce Rosanne Romanellové za neúnavnou propagaci knihy.

Když jsem knihu psala, pes neměl jméno, takže jsem na webových stránkách vypsala soutěž a zeptala se čtenářů. Do knihy se nakonec dostaly návrhy těchto lidí: B. Carletona, Anniky Bergstrandové, Vina Patela, Zacha Hughese, Nneky Waddellové, Vanessy Yardleyové a Andrey Jacksonové, která vymyslela jméno, jež jsme nakonec použili.

Jako vždy bych chtěla poděkovat beta čtenářům, kteří trpěli při čtení mnoha reinkarnací této knihy: Beatrix Kaserové, Ying Chumnongsaksarpové, Reece Notleyové, Hasně Saadaniové, Elizabeth Hullové, Brooke Nelissenové, Erice Brooksové, Melisse Sawmillerové, Susan Zhangové, Becky Kyleové a Megan Tebbuttové. Speciální díky patří i Chrissy Petersonové.

Nakonec bych chtěla velmi poděkovat Jeaniene Frostové a Jill Milesové. Tahle kniha obsahuje sexuální scény. Tak už mě prosím nebijte.

Prolog

Ať naskládám nakrájená jablka do formy sebepečlivěji, vrchní krusta koláče vždycky vypadá, jako bych se pod ní pokoušela pohřbít rozčtvrcené tělo. Moje koláče možná nevypadají zrovna esteticky, ale chutnají dobře. A tenhle ztrácel rychlým tempem poslední zbytky tepla.

Přelétla jsem pohledem připravenou hostinu. Srnčí steaky naložené v pivu, lehce okořeněné, čekaly na pekáči, jen je šoupnout do trouby. Nechávala jsem je až na konec, na grilu jim bude stačit tak deset minut. Domácí rohlíky? Studené. Kukuřičné klasy? Studené. Opékané brambory? Velmi, velmi studené. Přidala jsem ještě smažené hříbky a salát, pro případ, že by měl málo. Máslo na houbách bylo na nejlepší cestě, aby změnilo skupenství z kapalného v pevné. Alespoň že ten salát studený být měl.

Sebrala jsem ze stolu pomačkaný vzkaz. Před osmi týdny se Curran, Pán šelem Atlanty, velitel patnácti set kožoměnců a můj osobní psychopat, usadil v mé kuchyni a napsal na tenhle kus papíru jisté menu. Prohrála jsem sázku a podle termínů naší dohody jsem mu dlužila večeři, kterou jsem mu měla servírovat nahá. Připojil dodatek, že se spokojí s tím, když budu v podprsence a kalhotkách, protože není úplné zvíře – výrok, o kterém by se dalo dlouze debatovat.

Datum stanovil na patnáctého prosince, což bylo dnes. Věděla jsem to, protože jsem kalendář zkontrolovala už třikrát. Před třemi týdny jsem mu volala do Pevnosti, abych se s ním dohodla na místě a čase. Tady, v mém domě blízko Savannah, o páté. Teď bylo půl deváté.

Řekl mi, že se nemůže dočkat.

Jídlo? Mám. Nejlichotivější sada spodního prádla? Mám. Make-up? Mám. Curran? Chybí. Přejela jsem prstem po světlé čepeli Zabíječe, cítila jsem na kůži chladný kov. Kde přesně se teď Jeho Veličenstvo nachází?

Dostal strach? Pan „Nejenom že se se mnou vyspíš, ale budeš o to prosit a pak mi ještě poděkuješ“?

Hnal se za létajícím palácem očarovanou džunglí a bojoval s tucty rákšasů, aby mě zachránil. Večeře byla pro kožoměnce vážná záležitost. Nikdy nepovažovali jídlo za samozřejmost, ale večeře pro osobu, o kterou jste měli zájem, pozdvihovala jednoduché jídlo na úplně novou úroveň. Když vám kožoměnec připravil večeři, buď vám tím sliboval, že se o vás postará a dá na vás pozor, nebo se vám prostě snažil dostat do kalhotek. Většinou šlo o obojí. Curran mě jednou nakrmil polévkou, když jsem byla polomrtvá, a fakt, že jsem ji snědla, i když jsem nevěděla, o co jde, ho neskutečně bavil. Tuhle večeři by nezmeškal.

Něco ho muselo zdržet.

Zvedla jsem telefonní sluchátko. Na druhou stranu, užíval si, když mě mohl něčím vytočit. Mohlo se taky stát, že teď sedí schovaný někde venku ve křoví a kouká se, jak se tu svíjím na židli. Curran se k ženám choval jako k báječným hračkám: okouzlil je, pozval na večeři, postaral se, aby se jejich problémy vyřešily, a ve chvíli, kdy se na něm staly naprosto závislé, ho znudily. Možná že to, o čem jsem si myslela, že mezi námi je, existovalo jen v mé hlavě. Kdybych mu zavolala, jen bych mu poskytla další důvod k škodolibé radosti.

Zavěsila jsem a vrátila se k pozorování koláče.

Kdybyste otevřeli slovník a našli si tam heslo „osoba posedlá kontrolou“, hned vedle by byla Curranova fotka. Vládl kožoměncům železnou drápatou prackou a čekalo vás peklo, pokud jste okamžitě nezačali skákat, jak on pískal. Rozčiloval mě a já jeho dováděla k nepříčetnosti. I kdyby se o mě nezajímal, nezmeškal by možnost, abych mu naservírovala večeři jen ve spodním prádle. Na to měl moc velké ego. Něco se muselo stát.

Osm čtyřicet čtyři. Curran sloužil jako první a poslední linie obrany Smečky. Stačil náznak nějaké důležitější hrozby, a on by se tam okamžitě vypravil, řval by a trhal těla nepřátel v půli. Mohl být zraněný.

Z té myšlenky mě zamrazilo. Museli byste sehnat zatracenou armádu, abyste Currana zastavili. Rozkazoval patnácti stům vražedných maniaků a on z nich byl ten nejhouževnatější a nejnebezpečnější. Jestli se něco stalo, muselo to být dost zlé. Kdyby ho měla zdržet nějaká maličkost, ozval by se.

Osm čtyřicet devět.

Vzala jsem sluchátko, odkašlala si a vytočila číslo do Pevnosti – jak už její název napovídal – bašty Smečky na okraji Atlanty. Jen bych měla ten hovor pojmout čistě profesionálně. Tak vyzní mnohem méně uboze.

„Dovolali jste se Smečce. Co chcete?“ oznámil mi ženský hlas v telefonu.

Přátelští lidé, ti kožoměnci. „Tady agentka Danielsová. Mohla bych mluvit s Curranem, prosím?“

„Momentálně žádné hovory nepřijímá. Chcete nechat vzkaz?“

„Je v Pevnosti?“

„Ano, je.“

V hrudi jako by se mi zhmotnil těžký kus kamene, špatně se mi kvůli němu dýchalo.

„Chcete zanechat vzkaz?“ pobídla mě žena kožoměnec.

„Jen mu vyřiďte, že jsem volala, prosím. Co nejdříve to půjde.“

„Je to naléhavé?“

Do hajzlu se vším. „Ano. Ano, je.“

„Vydržte.“

Na lince se rozhostilo ticho. Chvíle uplývaly, pomalu se natahovaly čím dál víc…

„Mám vám vyřídit, že je příliš zaneprázdněn, aby s vámi momentálně mluvil. V budoucnu prosím použijte oficiální cesty a všechny své záležitosti směřujte na Jima, šéfa bezpečnosti. Jeho číslo je…“

Slyšela jsem se, jak jí odpovídám, vlastní hlas mi zněl podivně ploše. „Číslo mám. Děkuji.“

„Kdykoliv.“

Sluchátko jsem zpátky na místo pokládala velice opatrně. V uších mi tichounce pukalo a měla jsem absurdní pocit, že je to zvuk toho, jak se mi na srdci dělají vlasové praskliny.

Zazdil to.

Nepřijde. Uvařila jsem obrovskou večeři. Poslední čtyři hodiny jsem seděla u telefonu. Dokonce jsem se i namalovala, podruhé za uplynulý rok. Koupila jsem krabici kondomů, jen pro případ.

Miluju tě, Kate. Vždycky tu pro tebe budu, Kate.

Ty zkurvysyne. Neměl jsi ani dost odvahy říct mi to do očí.

Vyskočila jsem ze židle. Jestli se na mě chce po tom všem vykašlat, donutím ho, aby to udělal osobně.

Zabralo mi méně než minutu obléct se a naládovat kožené náramky stříbrnými jehlami. Zabíječ, moje šavle, v sobě měla dost stříbra, aby zranila i Cyrana, a v téhle chvíli jsem měla chuť mu velmi, velmi ublížit. Dusala jsem po domě a v hněvem prostoupeném omámení hledala boty. Našla jsem je nakonec v koupelně, sedla si na podlahu a hodlala se obout. Navlékla jsem si levou, pata zapadla na své místo a já přestala.

Řekněme, že bych se do Pevnosti dostala. A co pak? Kdyby se rozhodl, že se se mnou nechce setkat, musela bych si k němu prosekat cestu skrze jeho lidi. A jakkoliv mě ranil, udělat jsem to nemohla. Curran mě znal natolik dobře, aby to použil proti mně. V hlavě mi vyklíčila vidina toho, jak sedím dlouhé hodiny na chodbě Pevnosti. Tak to tedy ne.

A kdyby se ten hajzl snížil k tomu, že se objeví, co bych mu řekla? Jak si dovoluješ dát mi kopačky před tím, než náš vztah vůbec začal? Cestovala jsem šest hodin, abych ti řekla, jak strašně tě nenávidím, protože mi na tobě tolik záleží? Vysmál by se mi do tváře, já bych se ho pokusila rozsekat na nudličky a on by mi zlomil vaz.

Donutila jsem se z mozku, zamlženého vztekem, vykřesat alespoň jiskřičku rozumu. Pracovala jsem pro Řád rytířů milosrdné pomoci, který společně s Útvarem pro paranormální jevy, ÚPJ, a Vojenskými jednotkami obrany proti nadpřirozenu, VJON, tvořily dohromady trio obranných institucí proti magickému nepořádku všeho druhu. Nejsem sice rytíř, ale pořád patřím mezi zástupce Řádu. A co je horší, jsem jediný jeho zástupce se statusem „Přítele Smečky“, což v překladu znamenalo, že pokud bych se pokusila strkat nos do problémů se Smečkou souvisejících, kožoměnci mě neroztrhají hned na místě. Jakékoliv jejich záležitosti související s nimi a porušováním zákona si nakonec našly cestu ke mně.

Kožoměnci se vyskytují ve dvou variantách: Svobodný lid Zákona. Tedy ti, kteří udržovali přísnou kontrolu nad Lyk-Vé, virem řádícím jim v krvi, a pak lupové, kteří se mu podřídili. Ti vraždili všechno živé bez rozdílu, páchali jedno zvěrstvo za druhým, dokud někdo neudělal světu službu a ty kanibalské zrůdy neodpravil. Atlantský ÚPJ bral všechny dlaky jako potenciální kandidáty na lupy a Smečka na to reagovala narůstající paranoiou a nedůvěrou k osobám zvenčí, dosahující nových, omračujících výšin. Jejich postavení v očích vládních orgánů bylo přinejlepším nejisté, od otevřených projevů agrese je zachraňovaly jen doložené záznamy spolupráce s Řádem. Kdybychom se do sebe s Curranem pustili, naše roztržka by se nebrala jako konflikt mezi dvěma osobami, ale jako útok Pána šelem na zástupce Řádu. Nikdo neuvěří, že bych byla natolik hloupá, abych si začala.

A postavení kožoměnců by se bleskovým tempem zhoršilo. Měla jsem jen pár přátel, ale většina se honosila drápy a občas obrůstala srstí. Kdybych si takhle zchladila žáhu, udělala bych jim ze života peklo.

Pro jednou bylo na mně, abych se zachovala zodpovědně.

Stáhla jsem si botu a pak jí mrštila přes pokoj. Se zaduněním narazila do dřevěného obložení v chodbě.

Roky mi do hlavy otec a pak Greg, můj opatrovník, vtloukali, že se mám držet dál od lidských vztahů. Přátelé a milenci vám způsobovali jen potíže. A má existence měla důvod, a ten důvod… a má krev… nedávaly prostor ničemu dalšímu. Ignorovala jsem varování dvou mrtvých mužů a pustila si někoho k tělu. Teď nastal čas to překousnout a zaplatit za to.

Věřila jsem mu. Měl být něco jiného, něco víc. Začala jsem doufat, že díky němu se mi dostane čehosi, o čem jsem si myslela, že v životě nezažiju. A když se ta naděje nevyplnila, bolelo to. Ta moje byla velikánská a opravdu velmi zoufalá naděje, takže to bolelo přímo kurevsky.

Magie v tiché vlně zaplavila svět. Elektrické lampy zablikaly a bezhlesně odumřely, uvolnily místo modravé záři vílamp na zdech. Očarovaný vzduch v zakroucených skleněných trubičkách světélkoval čím dál jasněji, dokud přízračné modré světlo nenaplnilo celý dům. Říkalo se tomu Pozměnová rezonance. Magie přicházela ve vlnách, vyrušila veškerou techniku a pak se zase vytratila stejně náhle a nevypočitatelně, jako se objevila. Někde venku teď benzínové motory odmítaly nastartovat a pistole se zasekávaly uprostřed výstřelu. Obranná kouzla kolem mého domu se probrala k životu, utvořila kolem něj kopuli a jen zdůraznila, co bylo zjevné. Potřebovala jsem ochránit. Pustila jsem si lva k tělu, a teď byl čas za to zaplatit.

Vstala jsem ze země. Dříve nebo později se díky práci budu muset s Pánem šelem potkat. Tomu se nevyhnu. Potřebovala jsem všechnu tu bolest a zklamání dostat z těla ven hned teď, aby se mu ode mě při našem příštím setkání dostalo jen chladné zdvořilosti.

Nakráčela jsem do kuchyně, večeři vyhodila do koše a nezměněným tempem jsem se ostrým krokem vydala pryč. Měla jsem rande s těžkým boxovacím pytlem a nečinilo mi nejmenší problém představovat si na jeho místě Curranovu tvář.

O hodinu později, když jsem se vydávala směr byt v Atlantě, jsem byla tak unavená, že jsem usnula za volantem jen pár okamžiků poté, co jsem nasměrovala vůz do siločáry a nechala magický proud, ať jej odtáhne k městu.

1.

Projížděla jsem ulicemi Atlanty a kývala se přitom do rytmu klapání podkov mé oblíbené muly, Pampelišky. Té nevadila ptačí klec připoutaná k sedlu, a už vůbec nic si nedělala z provazců plazích slin, jež mi odkapávaly z džínů. Klec obsahovala šedý, ochmýřený chuchvalec o velikosti pěsti, který mohl a nemusel být oživlým shlukem prachu. Kalhoty zase nasákly pár litry slin, kterými mě počastoval párek Miltonských ještěrů1, než jsem je zahnala zpátky do jejich výběhu v atlantském Centru pro výzkum mytologie. Pracovala jsem už přesně jedenáct hodin a třináct minut, od rána jsem nejedla a toužila jsem po koblize s polevou.

Od chvíle, kdy si Curran domluvil večeři a nepřišel, uplynuly tři týdny. První týden jsem byla tak naštvaná, že jsem nebyla skoro schopná normálně uvažovat. Teď sice hněv ustoupil, ale na hrudi se mi usadil tupý, těžký balvan a nepřestával mě tížit. Co bylo podivné, koblihy pomáhaly. Zvláště ty s čokoládovou polevou. V naší době a časech byla čokoláda dost drahá, nemohla jsem si dovolit celou tabulku, ale koblihy pokapané čokoládovým sirupem odvedly její práci stejně dobře.

„Zdravím, drahoušku.“

Po téměř roce práce pro Řád jsem se ani nelekla, když mi Maxinin hlas najednou zazněl v hlavě.

„Nazdárek, Maxine.“

Telepatka a sekretářka Řádu používala oslovení „drahoušku“ pro všechny zaměstnance, včetně Richtera, nejnovějšího přírůstku do atlantské pobočky, který byl tak duševně narušený, jak jen rytíř Řádu být může, aniž by ho zbavili titulu. Její „drahouškové“ nikoho neoklamali. Raději bych si zaběhla patnáct kilometrů s batohem plným kamení než čelit jednomu seřvání od Maxine. Možná to bylo jejím vzezřením. Byla vysoká, štíhlá, rovná jako pravítko, hlavu jí věnčila aureola hustých, kudrnatých stříbrných vlasů, a nadto oplývala vystupováním učitelky-veteránky na základní škole, která už všechno zažila a hlupáky nemá ve zvyku tolerovat…

„Richter je vcelku příčetný, drahoušku. Existuje nějaký specifický důvod, proč si mě neustále představujete jako draka s mými vlasy na hlavě a čokoládovou koblihou v tlamě?“

Maxine nikdy nečetla myšlenky úmyslně, ale pokud jste se na něco dostatečně soustředili, když vám zrovna „volala“, současně s tím nechtěně vnímala i jednoduché představy ve vaší mysli.

Odkašlala jsem si. „Omlouvám se.“

„Nic se nestalo. Vlastně jsem o sobě vždy tak trochu smýšlela jako o čínském drakovi. Koblihy došly, ale můžu vám nabídnout sušenky.“

Hmm, sušenky. „Co budu muset udělat, abych jednu takovou dostala?“

„Vím, že vám skončila směna, ale mám tady naléhavou prosbu o pomoc a nikoho, kdo by se o ni postaral.“

Grrr. „O co jde?“

„Někdo zaútočil na Ocelového oře.“

„Na Ocelového oře? Ten hraniční bar?“

„Přesně tak.“

Atlantu po Změně ovládaly jednotlivé frakce, každá měla vlastní území. Ze všech mocenských celků patřili Smečka a Lid ke dvěma největším a taky těm, kterým bych se nejradši vyhnula. Ocelový oř se nacházel přesně na neviditelné hranici mezi jejich územími. Neutrální místo, kde obsluhovali jak Lid, tak kožoměnce, pokud se zmiňovaní chovali slušně. A po většinu času tomu tak bylo.

„Kate?“ připomněla se Maxine.

„Máte nějaké podrobnosti?“

„Někdo rozpoutal rvačku a pak odešel. Cosi se jim podařilo zahnat do sklepa a teď se to bojí pustit ven. Jsou z toho nepříčetní. Alespoň jedna oběť na životě.“

Bar plný hysterických nekromantů a dlaků. Proč já?

„Vezmete to?“

„Jaké jsou ty sušenky?“

„Oříškové, s kousky čokolády. Dám vám dokonce dvě.“

Povzdechla jsem si a obrátila Pampelišku na západ. „Budu tam během dvaceti minut.“

Mula si těžce povzdechla také a vydala se po nocí nasáklé ulici. Členové Smečky pili jen málo. Zůstat lidmi vyžadovalo železnou disciplínu, takže se kožoměnci vyhýbali látkám, které pozměňovaly jejich vnímání reality. Sklenka vína nebo jedno pivo po práci byl víceméně jejich limit.

Nekromanti také pili jen málo, hlavně kvůli přítomnosti dlaků. Lid představoval bizarní směsici kultu, obchodní společnosti a výzkumného střediska. Zabývali se studováním nemrtvých, zejména upírů. Vampirus immortuus, patogen zodpovědný za vampýrismus, z obětí vymýtil jakékoliv stopy individuality, proměnil je v monstra poblázněná žízní po krvi a zanechal jejich mysli hezky čisté a prázdné. Páni mrtvých, nejlepší nekromanti Lidu, toho jevu využívali a ovládali upíry tím, že obsadili jejich mysl a řídili veškeré jejich pohyby.

Páni mrtvých nebyli žádní hospodští rváči. Vzdělaní, štědře odměňovaní intelektuálové, bezohlední a prospěchářští. Žádný z nich by se taky nesnížil k návštěvě baru, jakým Ocelový oř byl. Příliš přízemní prostředí. Tady se stravovali a pili tovaryši, „nekromanti v zácviku“, a od vražd spojených s Rudým stalkerem Lid nad svými zaměstnanci zpřísnil dohled. Párkrát jste dostali napomenutí kvůli výtržnictví pod vlivem alkoholu a vaše studium nemrtvých dospělo k předčasnému konci. Tovaryši se ale i přesto byli schopní ztřískat do němoty – většina z nich byla příliš mladá a vydělávala příliš mnoho peněz, než aby jim to prospívalo – ale nedělali to na místech, kde by je někdo mohl přistihnout, a rozhodně by to neprováděli na očích kožoměncům.

Ulici přepelášil malý, chlupatý stín s příliš mnoha nohama. Pampeliška jen odfrkla a bez zastavení pokračovala dál.

Lid vedla tajemná osoba známá pod jménem Roland. Pro většinu světa představoval mýtus. Pro mne cíl mého snažení. A také biologického otce. Roland se zařekl, že nebude mít děti, protože se ho vždycky nakonec snažily zabít, ale matka mě opravdu chtěla, a tak se rozhodl, že by kvůli ní mohl zkusit zplodit potomka ještě jednou. Až na to, že po čase změnil názor a pokusil se mě zabít ještě v lůně. Matka uprchla a Voron, Rolandův Vojevůdce, utekl s ní. Voron mu zvládl uniknout, matka už ne. Nikdy jsem ji nepoznala, ale věděla jsem, že kdyby mě můj zploditel někdy našel, pohne nebem i zemí, jen aby mě zlikvidoval. Roland byl legendou. Přežil tisíce let. Někteří si mysleli, že je Gilgameš, jiní, že je Merlin. Ovládal neuvěřitelnou moc a já nebyla připravená s ním bojovat. Ještě ne. Přijít do styku s Lidem znamenalo riskovat možnost odhalení mým otcem, a proto jsem se jim vyhýbala, jak jen to bylo možné.

Kontakt se Smečkou zase znamenal riskovat, že se budu muset potkat s Curranem, a to bylo v téhle chvíli horší.

Stejně… Kdo by kruci zaútočil na Ocelového oře? Co za tím stálo? „Tady máme bar plný psychotických zabijáků, kterým vyrůstají z prstů drápy, a lidí, kteří za peníze pilotují nemrtvé. Hm, co takhle to místo rozbít napadrť?“ To neznělo zrovna jako rozumný nápad.

Nemohla jsem se Smečce vyhýbat donekonečna jen proto, že mě při myšlence na jejího pána a vládce začala svrbět ruka, ve které obvykle držím meč. Půjdu tam. Odvedu svou práci. Vypadnu odtamtud. Jednoduché jako facka.

Ocelový oř se nacházel v ošklivé budově připomínající spíš bunkr. Nízké, cihlové, vyztužené mřížemi na oknech a kovovými dveřmi silnými nejméně dvacet centimetrů. Věděla jsem přesně, jak tlusté jsou, jelikož kolem nich Pampeliška právě proklusala. Někdo dveře vyrval z pantů a mrštil jimi na ulici.

Mezi ležícími dveřmi a vchodem se rozprostíral asfalt plný jam, pokrytý nahodilými skvrnami krve, alkoholu, rozbitého skla a několika sténajícími osobami v rozličných stupních podnapilosti a utrpěných zranění.

Kruci, zmeškala jsem všechnu legraci.

Hlouček od pohledu tvrďáckých chlapů stál ve dveřích hospody. Nevypadali zrovna hystericky, jelikož jim ten termín příhodně chyběl ve slovníku, ale způsob, jakým svírali improvizované zbraně z rozbitého nábytku, člověku našeptával, aby se přibližoval opatrně a mluvil na ně uklidňujícím tónem. Soudě podle stavu bitevního pole je někdo právě zmlátil v jejich vlastním baru. Boj ve vlastním baru nikdy nesmíte prohrát, protože pokud se tak stane, přestane to váš bar být.

Zpomalila jsem mulu do kroku. Během posledního týdne klesla teplota ovzduší a noc byla nezvykle lezavě studená. Vítr se mi zakusoval do tváří. Chlapíkům u baru šly od úst slabé obláčky páry. Páreček dvou větších, násilnicky vyhlížejících občanů se mohl pochlubit jinou výzbrojí. Obrovský, neotesaně vypadající chlap po levici držel v ruce kyj a jeho kamarád nalevo zase mačetu. Vyhazovači. Jen vyhazovačům bylo dovoleno mít opravdové zbraně v hraničním baru.

Přelétla jsem skupinu pohledem a hledala charakteristické zářící oči. Nic. Jen obyčejné lidské duhovky. Jestli tady dnes večer byli a jsou kožoměnci, buď vyklidili pole, nebo se pevně drží člověčí formy. Okolo jsem nevycítila ani upíry. Žádné známé tváře, takže tovaryši se odsud stáhli také. Stalo se tady něco zlého a nikdo nechtěl, aby to s ním bylo spojováno. A teď je to celé opět na mně. No bezva.

Pampeliška mě donesla kolem lidských trosek až ke vchodu. Vytáhla jsem průhlednou plastikovou náprsní kapsu, kterou jsem nosila na šňůrce okolo krku, a zdvihla ji, aby všichni mohli jasně vidět malý obdélník identifikační karty Řádu.

„Kate Danielsová, pracuji pro Řád. Kde je majitel?“

Zevnitř budovy vyšel vysoký muž a namířil na mě kuši. Byla to docela slušná, moderní kuše s prohnutým lučištěm a natahovací silou blížící se sto kilogramům. Mohla se pochlubit hledím z umělých vláken a zaměřovacím dalekohledem. Pochybovala jsem, že by něco z toho potřeboval na zásah ze tří metrů. V téhle vzdálenosti by se mi střela nejen zabořila do těla, ale prošla by mnou a jako bonus by vzala na svém opeření mé vnitřnosti na výlet.

V podobné vzdálenosti jsem ho mohla samozřejmě zabít dřív, než by vystřelil. Takhle na blízko vrhacím nožem minete jen těžko.

Muž si mě změřil chladnýma očima. Mohl být tak ve středních letech, byl velmi štíhlý a vypadal, jako by strávil příliš mnoho času venku tvrdou prací. Život mu obral svaly od kostí, zanechal za sebou jen ošlehanou kůži, střelný prach a šlachy. Čelist mu zdobila krátká černá bradka. Kývl na menšího z vyhazovačů. „Viku, zkontroluj kartu.“

Vik se dokolébal až ke mně a zadíval se na průhlednou kapsu. „Je tam napsáno, co říká.“

Na tohle jsem byla příliš unavená. „Kontrolujete to špatně.“ Vytáhla jsem kartu ven a nabídla mu ji. „Vidíte tady ten čtvereček v rohu vlevo dole?“

Jeho pohled se stočil ke čtverečku očarovaného stříbra.

„Přiložte na něj palec a řekněte: ‚ID.‘“

Do palce ho udeřil záblesk světla a čtvereček zčernal.

„Karta ví, že nejste její majitel. Nezáleží na tom, jak s ní pak dále naložíte, ten čtvereček zůstane černý, dokud se ho nedotknu.“ Přiložila jsem prst na stříbro. „ID.“

Černá zmizela, znovu odhalila světlý povrch kovu.

„Tak poznáte pravého agenta Řádu od falešných.“ Sesedla jsem a uvázala Pampelišku k zábradlí. „Tak, kde je tělo?“

Majitel baru se představil jako Cash. Nepřipadal mi zrovna jako důvěřivý typ, ale aspoň držel kuši směrem k zemi, když mě vedl za budovu a kamsi doleva. Jelikož byl jeho výběr představitelů Řádu omezen na mě a na Pampelišku, rozhodl se, že zkusí štěstí se mnou. Je hezké, když vás uznají za schopnější, než je obyčejná mula.

Jak jsme obcházeli budovu, skupinka čumilů se táhla za námi. Pracovalo by se mi líp bez obecenstva, ale necítila jsem se na hádku. Už tak jsem ztratila dost času předváděním magických triků s ID kartou.

„Míváme tady věci pevně pod kontrolou,“ řekl mi Cash. „Je tu klid. Naši stálí zákazníci nechtějí potíže.“

Noční vítr mi vmetl do tváře nakyslý zápach rozkládajících se zvratků a nádech naprosto jiného pachu, hustého jako sirup, nasládlého a výrazného. To není dobré. Nebyl důvod, aby tělo začalo smrdět takhle brzy. „Povězte mi, co se stalo.“

„Chlapík se začal navážet do Joshuy. Joshua prohrál,“ vysvětlil Cash.

Minul se povoláním. Měli z něj udělat vypravěče ság.

Dostali jsme se až k zadní části budovy a tam se zastavili. Ve zdi baru zela obrovská díra s rozeklanými okraji, jak si někdo prorazil cestu skrz. Na asfaltu ležely roztroušené cihly. Kdokoliv to byl, dokázal projít skrze silnou zeď jako demoliční koule. Na kožoměnce příliš těžkotonážní přístup, i když nikdy nevíte.

„Udělal to někdo z vašich pravidelných dlačích zákazníků?“

„Ne. Všichni se stáhli pryč, když rvačka začala.“

„A co tovaryši od Lidu?“

„Dneska večer jsme tu žádné neměli,“ zavrtěl hlavou Cash. „Většinou sem chodí ve čtvrtek. A jsme tady.“

Cash ukázal nalevo, kde se zem svažovala dolů k parkovišti s telefonním sloupem uprostřed. Na sloupu visel Joshua. Na páčidle, které mu někdo vrazil do úst.

Části těla měl pokryté cáry vydělané kůže a džínů. Všechno, co neměl zakryté, už nepřipomínalo člověka. Každý centimetr odhalené, temně rudé kůže měl pokrytý tvrdými boláky, střídanými lézemi a otevřenými mokvajícími vředy, jako by se z něj stala živoucí kolonie svijonožců. Povlak nejrůznějších ran na tváři měl tak hustý, že jsem ani nedokázala rozeznat rysy, až na mléčně zakalené, doširoka otevřené oči, zírající slepě na oblohu.

Žaludek se mi stáhl. Veškeré stopy únavy se vytratily, spláchla je záplava adrenalinu.

„Vypadal takhle, než začala rvačka?“ Prosím, řekněte mi, že ano.

„Ne,“ odtušil Cash. „Stalo se to až potom.“

Shluk boláků, jenž dříve mohl být Joshuovým nosem, se pohnul, vyboulil a upadl, aby uvolnil místo novému vředu. Upadnutý kus se skulil na asfalt a tam se zastavil. Na cestě kolem masa vyrašil úzký kroužek chmýří tělové barvy. Stejného chmýří, které pokrývalo sloup pod a lehce i nad tělem. Soustředila jsem se na spodní linku chomáčů a uviděla, jak se velmi pozvolna plazí dolů po dřevě.

Kurva.

Promluvila jsem k němu polohlasem: „Dotkl se někdo těla?“

Cash zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Přiblížil se k němu někdo?“

„Ne.“

Zadívala jsem se mu do očí. „Potřebuju, abyste všechny dostal zpátky do baru a udržel je tam. Nikdo nesmí odejít.“

„Proč?“ zeptal se.

Musela jsem mu říct pravdu. „Joshua je nakažený.“

„Je mrtvý.“

„Tělo je mrtvé, ale choroba je živá a magická. Rozšiřuje se. Je možné, že se nakazili všichni.“

Cash zapolykal. Oči se mu rozšířily a střelil pohledem skrz díru ve zdi do baru. Tmavovlasá žena, štíhlounká a drobná, utírala nepořádek na pultu, hadrem smetávala rozbité sklo do koše. Zadívala jsem se zpátky na Cashe a spatřila strach.

Jestli zpanikaří, skupinka lidí se rozprchne a nákaza se rozšíří po půlce města.

Nepřestávala jsem mluvit tiše. „Jestli chcete, aby žila, musíte všechny nahnat zpátky do baru a zabránit jim, aby odešli. Svažte je, pokud to bude nutné, protože jestli se rozprchnou, vypukne epidemie. Až budete mít lidi zajištěné, zavolejte na Biohazard. Řekněte jim, že Kate Danielsová vzkazuje, že tu máme Mary. Dejte jim svou adresu. Vím, že je to těžké, ale musíte zůstat klidný. Nepanikařte.“

„Co budete dělat vy?“

„Pokusím se zabránit, aby se nákaza rozšířila. Budu potřebovat sůl, všechnu, co máte. Dřevo, petrolej, alkohol… cokoliv, co by mohlo hořet. Musím vytvořit ohňovou bariéru. Máte kulečníkové stoly?“

Jen na mě nechápavě zíral.

„Máte kulečníkové stoly?“

„Ano.“

Upustila jsem plášť na svah. „Přineste mi křídu na tága, prosím. Všechnu.“

Cash se vzdálil a promluvil s vyhazovači. „Tak dobře,“ zahulákal větší z nich. „Všichni zpátky do baru, jedna runda na účet podniku!“

Dav zamířil dovnitř skrze díru ve zdi. Jeden z mužů zaváhal. Vyhazovači se k němu přiblížili.

„Zpátky do baru,“ nařídil Vik.

Chlap útočně vystrčil bradu. „Táhněte do prdele.“

Vik mu uštědřil rychlý, tvrdý úder do žaludku. Muž se přelomil v půli a větší z vyhazovačů si ho přehodil přes rameno a zamířil zpátky do Ocelového oře.

O dvě minuty později jeden z nich přiklusal s velkým vakem soli a prchnul zpátky do baru. Prořízla jsem roh pytlíku a začala solí vysypávat kruh, deset centimetrů široký pás okolo sloupu. Cash se vynořil z díry ve zdi a nesl s sebou nějaké rozbité bedny. Následovala ho ona tmavovlasá žena s velkou krabicí. Položila ji vedle dřeva na podpal. Byla naplněná modrými kostkami křídy. Výborně. „Děkuji.“

Pohledem se zastavila na Joshuovi na sloupu. Z obličeje se jí vytratila veškerá barva.

„Zavolali jste Biohazard?“ zeptala jsem se.

„Telefon nefunguje,“ odtušil Cash tiše.

Mohlo by dneska alespoň něco pracovat v můj prospěch?

„Změní to něco?“ zeptal se.

Znamenalo to, že krátkodobé opatření se právě změnilo v dlouhodobou ochranu. „Jen budu muset tvrději zapracovat na tom, aby se nerozšířila.“

Dokončila jsem kruh ze soli, zahodila pytel a začala pokládat další, tentokrát ze dřeva. Oheň neudrží nákazu na dlouho, ale poskytne mi trochu času navíc.

Chuchvalce tělové barvy ozkoušely sůl a zachutnala jim. To se dalo čekat. Necítila jsem se jinak a k tělu jsem byla nejblíže, takže pokud se to podělá, umřu jako první. Uklidňující myšlenka.

Cash přinesl nějaké láhve, jejichž obsah jsem vylila na bedny. Nechala jsem dřevo nasáknout destiláty a petrolejem. Jedno škrtnutí sirkou a dřevěný kruh chytnul plamenem.

„To je všechno?“ zeptal se Cash.

„Ne. Oheň nákazu zdrží, ale ne na dlouho.“

Ti dva vypadali, jako by si přišli na vlastní pohřeb.

„Bude to v pořádku.“ Kate Danielsová, agentka Řádu. Postará se o vaše problémy magického rázu, a když to nedokáže, lže, jako když tiskne. „Všechno dobře dopadne. Teď běžte dovnitř. Udržujte klid a zkoušejte dál telefon.“

Žena pohladila rukou Cashův rukáv. Otočil se k ní, po ruce jí poplácal a společně se vrátili do baru.

Chmýří se přeplazilo na půl cesty přes sůl. Začala jsem se zaklínáním, odříkávala jsem po jednom postupně očišťující zaříkávání. Magie se kolem začala zahušťovat, podobně jako se cukrová vata navíjí na špejli – jen s tím rozdílem, že místo ní se shromažďovala kolem mého těla a šířila se ven okolo ohnivého kruhu.

Chuchvalce dosáhly až k ohni. První chapadélka tělové barvy olízla dřevo a roztopila se se slabým zasyčením v černý sliz. Plameny zapraskaly a kolem se rozšířil nasládlý zápach pálícího se tuku. Přesně tak, ty potvoro. Zůstaň, krucinál, za tím ohněm. Teď jsem ho jen musela udržet uvnitř, dokud nedokončím první kruhovou clonu.

Za neustávajícího zaklínání jsem popadla křídu na tága a nakreslila první glyf.

2.

„Svatá matko boží.“ Patrice Lane, jedna z mágů-léčitelů Biohazardu, zkřížila ruce na prsou. Vysoká a štíhlá, tyčila se na svahu pomalu jako věž. Z místa, kde jsem seděla zachumlaná do pláště, vypadala ještě vyšší. Zima se mi skrz látku džín zakusovala do těla a zadek už se mi stačil proměnit v kus ledu.

Sloup telefonního vedení pokrývala hustá, silná masa připomínající kožešinu tělové barvy. Kolem něj bylo celé parkoviště pokryté glyfy. Vypotřebovala jsem na ně všechnu Cashovu křídu.

Ze stožáru pomalu pršelo chmýří. To samé svinstvo se kruhovitě rozšířilo kolem jeho základny. Z ohně už zbývaly jen rozžhavené uhlíky a chmýří ho v několika místech překonalo, takže se teď shromažďovalo u prvního kruhu z glyfů. Dráty vedení jsem odsekla po dokončení druhého prstence glyfů a hodila je do clony. Chuchvalce je pohltily tak dokonale, že byste nepoznali, že tam kdy byly.

Mágové-léčitelé a zdravotní technici se rojili kolem. Biohazard byl sice technicky součástí ÚPJ, ale prakticky vzato měl vlastní prostory i organizaci vnitřních záležitostí a Patrice v jejich vedení zastávala docela důležitý post.

Patrice zvedla ruku. Ucítila jsem slabý závan magie. „Za křídou nedokážu nic uvnitř vycítit,“ oznámila mi a dech se jí srazil v obláček jemné páry.

„To byl účel.“

„Chytrá,“ prohlížela si Patrice mou ruční práci a pak zavrtěla hlavu. „Dívej se, jak se plazí. Vytrvalá nákaza, co?“

Proto jsem vytvořila i druhý kruh. Pro případ, že by první selhal, ale pak mě napadlo, že by se stožár mohl zhroutit. Clony prvních dvou kruhů sahaly do výšky asi dvou a půl metrů, a kdyby sloup spadl, nákaza by dopadla mimo bariéru. Proto jsem nakreslila i třetí kruh. A velmi široký, protože stožár měl dobrých devět metrů. Čtyři technici teď obcházeli po obvodu kruhu a mávali kadidelnicemi, z nichž stoupal očišťující dým. Do těch clon jsem dala všechno. Zrovna teď by mě porazilo i kotě, stačilo by mu šťouchnout do mě tlapkou.

Mladý technik si ke mně přidřepl a zdvihl mi květináček s bílou květinou ke rtům. Pětilistý květ měla protkaný zelenými žilkami a uprostřed z něj vyčníval chomáček ochmýřených žlutých tyčinek, z nichž každá byla zakončena žlutou kuličkou. Tolije bahenní. Mladík zašeptal zaklínadlo a pak mi nacvičenou frází oznámil: „Zhluboka se nadechněte a pak vydechněte.“

Vydechla jsem na květ. Jeho okvětní lístky zůstaly sněhobílé. Kdybych byla nakažená, tolije by zhnědla a uvadla.

Technik překontroloval barvu květu proti papírové kartě a pak přidal polohlasně ještě jedno zaříkávání.

„Ještě jednou. Hluboký nádech a výdech.“

Poslušně jsem vydechla.

Dal toliji stranou. „Podívejte se mi do očí.“

Poslechla jsem. Pozorně se mi zblízka zadíval do zorniček.

„Ani stopy po nákaze… a máte krásné oči.“

„A taky velký, ostrý meč,“ odfrkla Patrice. „Zmizni, příšero.“

Zdravotní technik vstal. „Je čistá,“ zavolal směrem k hospodě. „Už s ní můžete mluvit.“

Tmavovlasá žena, která mi před pár hodinami donesla křídu, se vynořila z baru a v ruce nesla sklenku whisky. „Jmenuju se Maggie. Tady máte,“ nabídla mi. „Je to Seagram’s Seven Crown.“

„Díky, ale nepiju.“

Patrice zdvihla obočí. „Odkdy?“

Maggie přidržela whisky přede mnou. „Potřebujete to. Dívali jsme se, jak hodiny lezete po rukách a kolenou po zemi. Určitě musíte být promrzlá na kost a rozbolavělá.“

Parkoviště se ukázalo jako poněkud hrubší terén, než jsem čekala. Lezení tam a zpátky při kreslení glyfů zasadilo už tak obnošeným džínům poslední ránu. Skrz díry v látce jsem viděla vlastní kůži, rozedřenou do krve. Normálně bych panikařila při představě, že někde nechám vzorky vlastní krve. Ve chvíli, kdy se krev oddělila od těla, její magie už se nedala zamaskovat, a v mém případě by se odhalení pokrevní příslušnosti rovnalo trestu smrti. Ale věděla jsem, jak dnešní noc skončí, takže jsem si starosti nedělala. To něco málo krve, které zůstalo na asfaltu, bude velmi brzy zničeno.

Vzala jsem si od Maggie sklenku a usmála se na ni, což vyžadovalo trochu úsilí, protože jsem měla rty ztuhlé zimou.

„Podařilo se vám konečně zprovoznit telefon?“

Zavrtěla hlavou. „Stále nefunguje.“

„Jak jste pak zavolali Biohazard?“

Maggie sešpulila úzké rty. „Nezavolali.“

Otočila jsem se k Patrice. Léčitelka se mračila na kruhy.

„Paty, jak jsi věděla, že máš přijet sem?“

„Měli jsme anonymní telefonát,“ zamumlala, oči upřené na sloup. „Něco se děje…“

S hlasitým zapraskáním se sloup zlomil. Tmavovlasá žena zalapala po dechu. Technici překotně ustoupili a mávali přitom kadidelnicemi.

Stožár se otočil kolem osy, až chmýří na jeho vrcholku zavířilo, zabalancoval a pak padl k zemi. Narazil na neviditelnou stěnu první dvou clon, převážil se přes ně a pak sjel dolů a poshazoval přitom ono svinstvo tělové barvy na asfalt. Vršek sloupu narazil na třetí řadu glyfů. Magie mi zaduněla hlavou. Chmýří vybuchlo proti cloně v ošklivém mraku a pak se neškodně začalo snášet dolů, aby se usadilo u křídové linky, zatímco se stožár přestal konečně hýbat.

Patrice vydechla.

„Třetí kruh jsem udělala vysoký čtyři metry,“ pověděla jsem jí. „Nikam se to nedostane, ani kdyby opravdu chtělo.“

„To by stačilo.“ Patrice si vyhrnula rukávy. „Vložila jsi do těch zaklínadel něco, co by mě mohlo usmažit, pokud se je pokusím překročit?“

„Ne. Jde o jednoduchou bariérovou clonu. Klidně napochoduj dovnitř, jestli chceš.“

„Fajn.“ Odkráčela po svahu až ke glyfům a zamávala na tým techniků, který se tam zabýval jakýmsi vybavením. „Nechte to být. Je to příliš agresivní. Uděláme test naživo, je to rychlejší.“

Pohodila hlavou, aby dostala plavé vlasy z tváře, a vkročila do kruhu. Křídové glyfy se rozsvítily slabou modrou září. Clona ukrývala její magii a já nedokázala nic vycítit, ale cokoliv si Patrice připravovala, muselo to být zatraceně mocné.

Chmýří se zachvělo. Tenká chapadélka se natáhla k Patrice.

Zajímalo by mě, kdo zavolal Biohazard. Někdo musel. Nebo možná šlo o nějakého milosrdného samaritána, který se k tomu nachomýtl.

A možná mi v příští minutě vyraší křídla a já poletím.

Maggie se ke mně naklonila. „Jak to, že může dovnitř, ale nemoc nemůže ven?“

„Kvůli tomu, jak je clona vytvořená. Clony drží věci uvnitř a venku. Je to v podstatě zábrana, bariéra, která se dá několika způsoby upravit. Tahle má vysoký práh magie. Nákaza, která zabila Joshuu, je velmi mocná. Vysoce prostoupená magií, takže nemůže ven. Patrice je člověk, takže je ve své podstatě méně prosáknutá magií. Proto může jít dovnitř i ven, jak se jí zlíbí.“

„Nemohli bychom prostě počkat, až magie opadne a nemoc odumře?“

„Nikdo neví, co se s nákazou může stát, jakmile se ujme vlády technologie. Může zmizet, nebo může zmutovat a proměnit se v mor. Nebojte se. Patrice ji zlikviduje.“

Žena stojící v kruhu zdvihla ruce: „Jsem to já, Patrice, kdo ti poroučí, jsem to já, kdo žádá tvou poslušnost. Zjev se mi!“

Přes chmýří tělové barvy přeběhl temný stín a rozšířil se jako skvrnitý povlak po sloupu a zbytcích těla. Patrice vystoupila z kruhu. Technici se rojili kolem ní, zahalili ji do dýmu a květů.

„Syfilis,“ slyšela jsem ji říkat. „Spousta magicky báječné syfilidy. Je živá a hladová. Budeme potřebovat napalm.“

Maggie se zadívala na sklenici whisky v mé ruce, která stále zůstávala nedotčená. Zvedla jsem ji ke rtům a usrkla, ať ji potěším. Krkem se mi rozlil oheň. O pár vteřin později jsem znovu cítila konečky prstů. Jupí, opět provozuschopná.

„Prohlédli vás všechny?“ zeptala jsem se.

Přikývla. „Nikdo nebyl nakažen. Pár chlápků mělo zlomené kosti, ale to je asi tak všechno. Nechali je odejít.“

Díky všehomíru i za malé radosti.

Maggie se otřásla. „Nechápu to. Proč my? Co jsme komu udělali?“

Hledala útěchu na špatném místě. Byla jsem otupělá a vyčerpaná a balvan v hrudi tížil a bolel.

Maggie zavrtěla hlavou a svěsila ramena.

„Občas neexistuje žádný důvod,“ řekla jsem jí. „Jen hloupá shoda náhod.“

Z její tváře vyprchal veškerý výraz. Věděla jsem, nad čím přemýšlí. Polámaný nábytek, proražená zeď a špatná pověst. Ocelový oř bude navěky známý jako místo, kde málem vypukl mor.

„Podívejte se támhle.“

Zadívala se směrem, který jsem naznačila kývnutím. Uvnitř v baru Cash rozebíral poničený stůl.

„Jste naživu, on taky. Jste spolu. Všechno ostatní se dá spravit. Vždycky může být hůř.“

Mnohem, mnohem hůř. To mi věřte.

„Máte pravdu.“

Na chvíli jsme seděli v tichosti a pak se Maggie zhluboka nadechla, jako by chtěla něco říct, a pusu zase zaklapla.

„Copak se děje?“

„Ta věc ve sklepě,“ odtušila.

„Aha.“ Donutila jsem se vstát. Odpočívala jsem dost. „Pojďme to vyřídit.“

Prošly jsme dírou ve zdi. Technici prověřili a propustili všechny štamgasty, kteří byli více než vděční, že se můžou vytratit. Hospoda zela prázdnotou. Doslova. Většina nábytku rvačku nepřežila v jednom kuse. Otevřenými dveřmi a okny profukoval ledový průvan, aby vyšel poničenou zdí. Přestože měl bar zařízenou nečekanou, ale důkladnou ventilaci, stejně to tam smrdělo po zvratcích.

Cash se opíral o bar. Ztrhanou tvář mu lemovaly dlouhé stíny. Vypadal unaveně, jako by za noc zestárl o rok. Maggie se u něj zastavila. Vzal její ruku do svých. Muselo jim ničit nervy hodiny tady sedět a navzájem se sledovat, jestli se na nich neprojevují první známky infekce.

Zabíjelo mě to. Kdybych se právě teď mohla nějak dostat ke Curranovi, praštila bych ho pěstí do obličeje za to, že mě nechal myslet si, že něco takového můžu mít, a pak mi to vzal.

U dveří dva technici Biohazardu balili m-skener. Přístroj zaznamenával zbytkovou magii na místě činu a pak záznam o ní vyplivnul na papír v nejrůznějších barvách. Purpurové pro upíry, modré pro lidi, zelené pro kožoměnce. Bylo to nepřesné a náročné, ale byl to nejlepší nástroj pro analýzu magie, jaký jsme vůbec měli. Zastavila jsem se u nich a mávla identifikační kartičkou Řádu. „Máte něco?“

Technička mi nabídla štos výtisků. „Patrice říkala, že vám mám předat kopie.“

„Díky.“ Prolistovala jsem jimi. Všechny ukazovaly jasně modrý pruh přetínající papír jako blesk, přerušovaný tu a tam slabými stopami zelené. Zelená byla barva kožoměnců a podle slabých otisků odsud museli zmizet někdy v začátcích boje, takže zanechali jen slabou zbytkovou magii. To mě nepřekvapovalo. Smečka měla přísnou politiku týkající se nezákonného jednání a z opilecké rvačky v pohraničním baru se nikdy nevyklubalo nic dobrého.

Zkoumala jsem modrou. Základní obyčejná lidská magie. Tak se zapisovali na m-skeneru mágové, léčitelé, empati… i mě označoval modrou stopou. Dokud jste neměli k dispozici zatraceně dobrý přístroj.

„Maggie, kolik jste říkala, že tady bylo lidí, když se to stalo?“

Pokrčila rameny za barem. „Kolem padesáti.“

Padesát lidí. Ale zápis lidské magie jen za jednu osobu.

Zadívala jsem se na Cashe. „Musím si promluvit s vašimi lidmi.“

Zamířil za bar k úzkému schodišti dolů. Následovala jsem ho. Dole pod schody stál Vik a ten větší z vyhazovačů. Hlídali tam dveře opatřené velkou západkou.

Posadila jsem se na vršku schodů. „Jmenuji se Kate.“

„Vik.“

„Toby.“

„Díky,“ odtušila jsem. „Vím, že to muselo být peklo udržet všechny na jednom místě tak dlouho. Oceňuji, že jste to dokázali zvládnout.“

„Dneska v noci se nám sešla dobrá parta,“ odtušil Cash. „Většina z nich byli pravidelní zákazníci.“

„Jo,“ řekl Vik. „Kdybychom tu měli skupinku přespolních, tak by došlo na krev.“

„Můžete mi říct, jak to všechno začalo?“

„Někdo mě praštil židlí,“ řekl Vik. „Tak jsem se do toho dostal já.“

„Do baru vešel muž,“ řekl Toby.

„Jak vypadal?“

„Vysoký. Velký chlap.“

To, že byl vysoký, bylo jasné. Zatímco jsem lezla po rukou a kolenou na parkovišti, měla jsem dobrý výhled na Joshuovo tělo. Joshua měl kolem sto sedmdesáti osmi centimetrů a mezi nohama a zemí mu mohlo chybět takových patnáct čísel. Kdokoliv ho k tomu stožáru přibodl, držel ho pravděpodobně v úrovni svých očí, takže náš záhadný útočník musel měřit kolem dvou metrů.

Cash na minutku zmizel a vrátil se s pěti sklenicemi. Víc whisky.

„Co měl ten obr na sobě?“

Tři muži a Maggie do sebe kopli panáky. Pak následovalo skupinové šklebení se a pokašlávání. Usrkla jsem ze sklenice. Jako kdybych pila oheň okořeněný rozdrceným sklem.

„Plášť,“ odpověděl mi Toby ochotně.

„Podobný tomuhle?“ přejela jsem prsty po vlastním, jednoduchém a šedém. Většina bojovníků nosila pláště. Když jste je používali správně, dokázaly útočníka zmást tím, že zastíraly vaše pohyby. Dalo se jím zaštítit, někoho přidusit nebo i zabít. Taky se dal použít jako přikrývka, pro vás nebo pro mulu. Naneštěstí taky šlo o působivý módní doplněk, který se dal snadno sehnat. Každý podřadný buran jeden měl.

„Měl jeden z těch plášťů s kapucí, dlouhý a hnědý. Dole ho měl potrhaný,“ řekl Toby.

„Prohlédli jste si jeho obličej?“

Toby zavrtěl hlavou. „Nechal si kapuci celou dobu na hlavě. Neviděli jsme ani obličej, ani vlasy.“

Výborně. Hledala jsem příslovečného chlapa v plášti s kápí. Byl podobnou nepolapitelnou legendou jako bílá dodávka, tedy alespoň v době, kdy auta stále zaplňovala cesty. Tajemnou bílou dodávku lidé vinili z nejrůznějších druhů šílených dopravních nehod. Spousta náhodných zločinů byla v dnešní době páchána chlápkem v plášti s kapucí, takže mu nebylo vidět do obličeje.

Toby si znovu odkašlal. „Jak už jsem řekl, neviděl jsem mu do obličeje. Ale zahlédl jsem jeho ruce. Měly tmavou barvu. Asi takovou…“ Udělal posunek hlavou k mé sklenici. „Přišel dovnitř, postavil se k baru, chvíli si prohlížel dav a pak zamířil k Joshuovi. Prohodili mezi sebou pár slov.“

„Slyšel jste, co říkali?“

„To ano,“ odtušil Cash. „Šeptal. Řekl: ‚Chceš se stát bohem? Mám ještě místo pro další dva.‘“

No páni. „A co na to Joshua?“

Cash měl smutné oči. „Pověděl mu na to: ‚Jasně že jo.‘ A pak ho ten chlapík praštil, až odletěl, a hospoda šla celá do háje.“

Jasně že jo. Slavná poslední slova. Nějaký chlápek se k vám nenápadně přitočí v baru a nabídne vám povýšení mezi bohy. A vy řeknete ano. Jak hloupé. Od Změny uběhlo více než třicet let. Dnes by měl i ten nejhloupější kretén vědět, že si má dávat pozor na ústa a nesouhlasit s nabídkami náhodných cizinců, protože když jste kývli na nějakou magickou dohodu, slovo vás zavazovalo, ať už jste to mysleli vážně, nebo ne. Zmařený lidský život. A já teď mohla udělat jen to, že jeho vraha najdu a potrestám. Alespoň jednou bych chtěla někam dorazit dřív, než se podobné svinstvo stane, abych ho mohla utnout hned v zárodku.

„Tehdy odešli všichni kožoměnci,“ řekla Maggie.

„Přesně tak,“ přikývl Cash. „Vyběhli odsud, jako by jim za patami hořelo.“

„Chodí sem často, ti kožoměnci?“

„Tak jednou týdně, už to bude rok, co začali,“ objasnil mi Cash.

„Pijí moc?“

„Každý si dá jedno pivo,“ upřesnila Maggie. „Moc nepijí, ale taky nedělají potíže. Jen sedí v hloučku v koutě a hází do sebe buráky pomalu po pytlích. Začali jsme jim je účtovat. Nevypadají, že by jim to vadilo. Myslím, že musí pracovat někde společně, protože sem přicházejí všichni ve stejný čas.“

Když šlo do úzkých, kožoměnci přepnuli do uvažování typu: my versus oni. Svět se rozdělil na Smečku a ty, co stáli mimo ni. Bojovali by do posledního dechu, aby ubránili jednoho z vlastních nebo aby ochránili své teritorium. Tady tohle mezi ně patřilo. Bylo to jejich místo, tady se scházeli. Měli se boje zúčastnit, a v tomto případě by zákony Smečky stály na jejich straně. Namísto toho se raději vytratili. Podivné. Možná Curran přišel s nějakým novým zákonem, který zakazoval boje. Ne, to taky nedávalo smysl. Byli to kožoměnci, ne jeptišky. Kdyby neměli jednou za čas šanci trochu se vyřádit, zničilo by je to zevnitř. Curran to věděl lépe než kdokoliv jiný. Uložila jsem si tenhle fakt do paměti, abych se nad ním mohla v budoucnu zamyslet. Momentálně představoval hlavní starost chlápek v plášti s kapucí.

Joshuu zabil z určitého důvodu. Proč by jinak vynakládal tolik námahy, aby rozpoutal rvačku, rozbořil zeď, připíchl Joshuu ke sloupu jako nějaký sběratel motýlů a nakazil ho. Bylo nepravděpodobné, že by to dělal jen tak pro pobavení, což znamenalo, že má plán a nezastaví se, dokud ho nedovede do konce. Z plánu, který zahrnoval proměnění někoho v inkubátor syfilidy, se nemohlo vyklubat nic dobrého.

„Vedeme klidnou hospodu,“ řekla Maggie. „Lidi se tady většinou nechtějí prát. Přijdou sem, aby se napili, zahráli si kulečník a šli domů. Když se občas schyluje k boji, chvíli padají velkohubá slova a čekají, až je Toby a Vik přijdou odtrhnout od sebe. Ale tohle… nikdy jsem nic podobného nezažila. Ten člověk zasadil jednu ránu pěstí a dav kolem jako by vybuchl. Lidé řvali a rvali se, vrčeli přitom jako divoká zvířata.“

Zadívala jsem se na Vika. „Taky jste se rval?“

„Ano.“

„A vy?“ otočila jsem se k Tobymu.

„Jo.“

Zadívala jsem se na Cashe. Ten přikývl. Podle jejich výrazů bylo vidět, že na to nebyli hrdí. Vyhazovači byli placení, aby si udrželi chladnou hlavu, a Cash byl majitel.

„Proč jste se prali?“

Upřeně se na mě zadívali.

„Byl jsem naštvaný,“ osvětlil mi Vik. „Zatraceně naštvaný.“

„Vzteklý,“ řekl Toby.

„Proč?“

„To kdybych ksakru věděl,“ pokrčil Vik rameny.

Zajímavé. „Jak dlouho rvačka trvala?“

„Celou věčnost,“ informoval mě Toby.

„Asi tak deset minut,“ upřesnila Maggie.

To bylo na hospodskou rvačku dost. Ty většinou netrvaly déle než pár minut. „A čím déle trvala, tím byla horší?“

Přikývla.

„Viděl někdo Joshuu umřít?“

„Pamatuju si to jen rozmazaně,“ řekl Toby. „Bil jsem komusi hlavou o zeď a… ani nevím proč. Jako bych se nemohl zastavit.“

„Já to viděla,“ objala se Maggie rukama. „Vypukla rvačka, Joshua byl přímo uprostřed. Byl to velký chlap a věděl přesně, co dělá. Křičela jsem na ně, ať se přestanou rvát. Měla jsem strach, že to tady všechno rozbijí. Nikdo mě neposlouchal. Joshua srážel lidi kolem pěstmi a pak ho ten muž popadl a narazili do zdi. Odtáhl Joshuu ke sloupu, vzal páčidlo a bodnul. Joshua tam sebou připíchnutý mrskal jako ryba na háčku. Ten parchant položil ruku Joshuovi na obličej. Rudě se zablesklo a pak ten chlap odešel. Viděla jsem Joshuovy oči. Byl mrtvý.“

Tohle bylo čím dál lepší.

Maggie se objala pevněji. Cash jí položil ruku na rameno. Ani jeden z nich nic neřekl, ale viděla jsem, jak se Maggiin ztrápený výraz pozvolna vytrácí, jako by z něj čerpala sílu.

Jednoho dne si taky najdu někoho, o koho se budu moct opřít. Jen to nebude Curran. A opravdu bych na něj měla přestat myslet, protože to bolelo.

„Viděli jste z toho muže během boje alespoň něco? Cokoliv?“

Maggie zavrtěla hlavou. „Jen plášť.“

Než rváče pustili, technici Biohazardu si od nich určitě museli vyžádat svědectví. Vsadím se klidně o celou čokoládu, že nikdo na Pana neznámého v plášti moc dobře neviděl.

Desetiminutový boj, dvacet svědků a žádný popis. To musel být nějaký nový rekord.

„Dobře,“ povzdechla jsem si. „Co s tím stvořením ve sklepě? Co o něm víme?“

„Je obrovské,“ řekl Vik. „Chlupaté. Velké zuby.“ Ukázal rukama, prsty naznačoval jejich velikost.

„Jako zplozenec pekel.“

„A jak se ten zplozenec dostal k vám do sklepa?“

Menší z vyhazovačů pokrčil rameny. „Snažil jsem se dostat k baru, kde máme brokovnici, ale pak mě nějaký čurák přetáhl tágem a já se skutálel tady dolů po schodech a trochu se praštil do hlavy. Když se se mnou konečně přestal sklep motat, snažím se vstát a vidím, jak se ke mně žene taková obrovitánská potvora. Hrozivé zuby, oči jí svítí. Myslel jsem si, že je se mnou konec. Přeskočilo mě to, a rovnou do sklepa. Zabouchl sem za tím dveře, a bylo.“

„Viděl někdo, že by to zvíře přišlo společně s mužem, který zabil Joshuu?“

Nikdo se neozval. Brala jsem to jako ne.

„Pokoušelo se to dostat ven?“

Oba vyhazovači zavrtěli hlavou.

Vstala jsem a vytáhla Zabíječe z pochvy na zádech. Na šavli z mléčně zbarveného kovu zahrálo modravé světlo vílamp. Čepel se lehce perleťově leskla. Všichni o krok ucouvli.

„Zamkněte za mnou dveře,“ pověděla jsem jim.

„Co když už nevyjdete ven?“ zeptala se Maggie.

„Zvládnu to.“ Odjistila jsem těžké dřevěné dveře, otevřela je a pak se protáhla dovnitř. Obklopila mě temnota. Vyčkávala jsem, nechala oči, ať přivyknou šeru.

Ve sklepě vládlo ticho, utopené ve stínech a hutné vůní piva a alkoholu. Mezi tmavými křivkami velkých pivních soudků se táhla úzká ulička. Postupovala jsem dopředu, připravená každou chvíli uhnout. Záda a kolena mě bolely. Poslední věc, co mi ještě scházela, byla, aby na mě seshora skočilo něco obrovského se zuby velkými jako Vikovy prsty.

Nic než měsíční světlo, procházející uzounkou štěrbinou vysokého okna po mé pravici. U protější zdi se pohnul černý stín.

„Nazdárek.“ Přesunula jsem váhu.

Odpovědí mi bylo hluboké hrdelní zakňučení. Velmi plačtivé zakňučení, následované těžkým, vlhkým oddechováním.

Popošla jsem o krok blíž. Žádný záblesk zubů nebo svítících očí.

K nosu mi doputoval závan pachu srsti. Zajímavé.

Vložila jsem do hlasu o něco víc nadšení. „Hodnej, ke mně!“

Tmavý stín znovu zakňučel.

„Kdo je hodnej kluk? Máš strach? Já ho mám.“

K oddechování se přidal slabý zvuk ocasu zametajícího podlahu.

Poplácala jsem se dlaní do stehna. „No tak, ke mně! Pojď, budeme se bát společně. Ke mně!“

Stín se zvedl a přiklusal. Ruku mi olízl mokrý jazyk. Očividně šlo o přátelský druh démonické šelmy.

Sáhla jsem do opasku a vytáhla zapalovač. Klapl uzávěr. Dívala jsem se do naprosto obyčejné, chlupaté psí tváře s černým čenichem a nekonečně smutnýma psíma očima. Natáhla jsem k němu ruku a pomalu ho pohladila po tmavé srsti. Pes zafuněl a pak se svalil na bok, aby přede mnou odhalil břicho. Hrozivé tesáky, svítící oči, no jistě. Povzdechla jsem si, zaklapla zapalovač a šla si trochu obít prsty při klepání na dveře. „To jsem já, nestřílejte.“

„Dobře,“ ozval se Cash hlasitě z druhé strany.

Kovové zašelestění mi napovědělo, že odstranili západku. Pomaličku jsem otevřela dveře, abych se potkala s výhledem na čepel mačety. „Zplozenec pekla je zahnaný do kouta,“ oznámila jsem jim. „Můžete mi donést nějaký provaz?“

Během deseti vteřin jsem měla v ruce dvoumetrový provaz dostatečně tlustý, aby udržel medvěda. Sáhla jsem psovi na krk – neměl obojek. Jaké překvapení. Udělala jsem smyčku, přetáhla mu ji kolem krku a otevřela dveře.

Šelma psovitá mě poslušně následovala na světlo.

V kohoutku měl kolem pětasedmdesáti centimetrů. Barvu srsti měl neurčitou, šlo o směs tmavé a světlejší hnědé, v klasickém vzoru připomínajícím dobrmana, až na to, že kožich neměl lesklý a hladký, ale šlo spíš o hustou, kosmatou masu zacuchaných kudrn.

Nějaký druh křížence, mezi dobrmanem, ovčáckým psem a něčím dlouhosrstým.

Vik zbrunátněl.

Cash na něj zůstal zírat. „Vždyť je to zatracený vořech.“

Pokrčila jsem rameny. „Asi ho rvačka vystrašila a slepě proběhl barem. Vypadá docela přátelsky.“

Pes se mi přitiskl k noze, takže mi musel do džín vetřít malou armádu smradlavých bakterií.

„Měli bychom ho zabít,“ řekl Vik. „Kdo ví, možná že se proměňuje v něco hnusného.“

Počastovala jsem ho svou nejlepší verzí vyšinutého pohledu. „Pes je důkazní materiál. Nikdo se ho nedotkne.“

Vik se rozhodl, že má rád všechny zuby raději v ústech, a ne na podlaze, a strategicky ustoupil. „Jistě.“

Byla bych schopná zabít psa v sebeobraně. Už se mi to stalo a cítila jsem se potom ne úplně dobře, ale v té době se situace nedala nijak jinak vyřešit. Zabít voříška, který mi zrovna olízl ruku, ale bylo nad mé síly. Mimo to, pes byl opravdu důkazní materiál. Deset ku jedné, že to byl místní toulavý pes, který zareagoval panickým úprkem na magii, kterou kolem sebe Pan neznámý v kápi šířil. Samozřejmě je taky možné, že mu v noci narostou chapadla a pokusí se mě zabít. To ukáže jen čas. Pár dní ho budu sledovat jako ostříž, zplozenec pekel se ode mne nehne ani na krok. Což nebylo úplně ideální vzhledem k tomu, že jeho zápach usilovně pracoval na tom, aby mi v nose vypálil veškeré čichové buňky.

Vzala jsem ho ke zdravotním technikům, aby vyloučili, že přenáší nákazu – prošel na jedničku s hvězdičkou. Odebrali mu trochu krve pro další rozbor a upozornili mě, že má blechy a dost hrozně zapáchá, pro případ, že bych si toho nevšimla. Pak jsem vzala papír a pero z Pampeliščiny sedlové brašny, usadila se u jednoho ze stolů a začala sepisovat zprávu.

Na parkovišti žhnul vnitřek mé kruhové clony naoranžovělými plameny. Tři chlapíci v ohnivzdorných oblecích mávali rukama a zaklínadly pobízeli oheň k co nejžhavějšímu běsnění. Uvnitř ohnivého pekla jsem nedokázala zahlédnout ani sloup, ani Joshuovo tělo.

Magie opadla. Během mrknutí oka si jen tak vymizela ze světa. Peklo na parkovišti začalo ztrácet na síle. Pánové v ochranných oblecích vyměnili kouzla za plamenomety a pokračovali v práci.

Patrice zamířila ke mně. „Pěkný pes.“

„Patří mezi důkazy,“ pověděla jsem jí.

„Jak se jmenuje?“

Zadívala jsem se na psa, který to vzal jako pobídnutí, aby mi mohl olíznout ruku. „Nemám tušení.“

„Měla bys ho pojmenovat Watson,“ poradila mi Patrice. „Pak mu můžeš říkat: ‚Jak prosté, milý Watsone,‘ když vyřešíš nějaký případ ohromující silou svého intelektu.“

Ohromující silou svého intelektu, to jistě. Zamávala jsem na ni popsanými papíry. „Pochlub se mi, já se pochlubím zas tobě.“

„Máš to mít.“

Předala jsem jí poznámky. „Pachatel je muž olivové pleti, přibližně dva metry vysoký, měl na sobě dlouhý splývavý plášť s dole roztřepeným okrajem, a nerad si sundává kápi.“

Zašklebila se. „Neříkej mi, že to má na svědomí chlap v plášti s kápí.“

Přikývla jsem. „Už to tak bude. Mezi jeho další zábavné vlastnosti patří nadpřirozená odolnost a nadlidská síla. V baru bylo přibližně padesát lidí, ale m-skener zapsal jen jednu magickou přítomnost, pravděpodobně našeho vraha. Padesát násilníků, a ani jeden nepoužil magii.“

„To zní nepravděpodobně,“ oznámila mi Patrice.

„Šlo o velkou, brutální rvačku. Nikdo mi nedokázal vysvětlit, proč se začali rvát, ale podle všeho situace vyeskalovala naprosto šíleným způsobem během pár vteřin. Myslím, že náš chlápek v plášti vyzařuje něco, co působí na lidi na velmi základní úrovni vědomí, probouzí v nich silnou agresivitu. Je také možné, že od něj utíkají zvířata, ale máme jen jeden pokusný exemplář.“ Pohladila jsem démonického psa. „Teď je řada na tobě.“

Patrice si povzdechla. „Je to Mary.“

Přikývla jsem. Mary bylo pojmenování, po slavné Tyfové Mary, které označovalo zdroje nákazy – jedince, kteří nemoci přenášeli nebo je rozšiřovali.

„Velmi, velmi silná,“ doplnila Patrice. „Náš chlápek ho nejenom nakazil – a nemůžeme s určitostí říct, že to opravdu udělal, protože oběť mohla kapavkou trpět už před rvačkou – ale dal nemoci život, učinil ji mnohem silnější, skoro jako by téměř získala vlastní vědomí. Naposledy jsem něco podobného viděla během magické erupce. Je potřeba velká dávka moci, aby se nákaza proměnila v něco podobného živoucímu tvoru.“

Božská moc, abychom byli přesnější. Až na to, že v ulicích Atlanty se momentálně žádní bohové nepotulovali. Přicházeli si hrát na svět jen v průběhu magických erupcí, které se objevovaly průměrně jednou za sedm let, a zrovna teď jsme se konečně vzpamatovali z té poslední. A navíc, kdyby šlo o boha, zapisoval by se na m-skeneru stříbrně, ne modře.

„Musíme ho co nejdřív najít,“ Patrice se zatvářila pochmurně. „Má potenciál rozšířit nemoc v pandemii. Je to chodící katastrofa.“

Obě jsme věděly, že stopa vychladla. Zmeškala jsem šanci ho vystopovat, protože jsem byla příliš zabraná do plazení se po parkovišti, abych zabránila jeho prácičce nakazit celé město. Udeří znovu a bude i zabíjet. Správná otázka nebyla „jestli“, ale „kolik“ zabije.

„Vyhlásím stav pohotovosti,“ řekla Patrice.

Najít chlapíka v plášti bez popisu očitých svědků a zavřít ho, než stačí nakazit celé město. Jednoduché jako facka.

„Mohla bys zjistit víc i o tom milosrdném samaritánovi, který k vám zavolal?“ zeptala jsem se.

„Proč?“

„Představ si, že jsi nějaký Honza Novák. Jdeš kolem a vidíš, jak lezu po zemi okolo chlupatého sloupu a kreslím malůvky na zem. Dojde ti okamžitě, že se snažím uzavřít v cloně vysoce nebezpečnou nákazu?“

Patrice našpulila rty. „To je dost nepravděpodobné.“

„Kdokoliv k vám zavolal, věděl, co dělám, a věděl to natolik dobře, že zavolal Biohazard. Jen se pak vytratil. Chtěla bych vědět proč.“

O půl hodiny později jsem ve stájích Řádu odevzdala Pampelišku a živoucí prachový chuchvalec do péče asistenta správce stájí, který měl na starosti i veškerý živý důkazní materiál. Měli jsme lehkou rozepři na téma jeho živosti, dokud jsem mu nenavrhla, ať ho vypustí z klece, když si je tak jistý. Když jsem odcházela, ještě pořád se ho tam snažili chytit.

Dotáhla jsem psa do bytu a následně do sprchy, kde jsem na jeho kožich použila nejrůznější škálu chemických zbraní. Naneštěstí trval usilovně na tom, že se musí každé půl minuty otřepat. Musela jsem ho našampónovat a umýt čtyřikrát, než konečně do odtoku začala mířit průzračná voda, a na samém konci mého tažení pokrýval každý centimetr mé koupelny povlak kapiček, odtok jsem měla plný psích chlupů a ta šelma psovitá smrděla jen o něco málo líp. Podařilo se mu dvakrát mi z vděku oblíznout tvář. Jazyk mu smrděl taky.

„Nenávidím tě,“ oznámila jsem mu předtím, než jsem ho nakrmila zbytky boloňského salámu z ledničky. „Smrdíš, slintáš a myslíš si, že jsem hodný člověk.“

Pes zhltal salám a zavrtěl ocasem. Opravdu to byl podivně vypadající kříženec. Jakmile přijdou zpátky výsledky od Biohazardu, a pokud se ukáže, že jde o normálního psa, budu mu muset najít pěkný nový domov. Domácímu mazlíčkovi by se u mě nedařilo dobře. Neukazovala jsem se doma dost často na to, aby mi mezitím neumřel hlady.

Zkontrolovala jsem záznamník… nic, jako obvykle… a skoro se odplazila do postele. Pes se usídlil na podlaze. Poslední, co si pamatuju, než jsem upadla do hlubin spánku, byl zvuk jeho ohonu, zametajícího koberec.

3.

Do kanceláře jsem dorazila kolem desáté. Měla jsem za sebou přibližně čtyři hodiny spánku, probudila se ve špatné náladě a muselo to na mně být vidět, protože se lidé mohli přetrhnout, aby mi uhnuli z cesty. Samozřejmě to mohlo být také tím, že vedle mě klusal obrovský, smradlavý pes a vrčel na každého, kdo se ke mně příliš přiblížil.

Pobočka Řádu milosrdné pomoci se nacházela v jednoduché budově připomínající krabici. Když svět zalévala magická vlna, chránila ji clona armádní úrovně, ale teď, když mu vládla technologie, nic baštu rytířských ctností neodlišovalo od ostatních kancelářských budov. Vystoupala jsem do druhého patra, vkročila do dlouhé, monotónně šedivé chodby a zakončila pouť ve vlastní kanceláři, taktéž natřené nudnou šedou. Můj věrný psí pobočník mě následoval a uvelebil se na koberci.

Stiskla jsem tlačítko interkomu. „Maxine?“

„Ano, drahá?“

„Jsem přesvědčená, že mi dlužíte dvě sušenky.“

„Tak si pro ně přijďte.“

Zadívala jsem se na psa. „Odcházím pro sušenky. Ty zůstaň.“

„Zůstaň“ v řeči věrných psích pobočníků očividně znamenalo „následovat svého člověka s radostí a nadšením“. Mohla bych mu před čumákem zabouchnout dveře kanceláře, ale pak by tam pravděpodobně vyl a bylo by mu smutno. A smutku jsem momentálně v životě měla víc než dost.

Překlusali jsme chodbu a pak prudce zastavili před Maxininým pracovním stolem. Několik vteřin si omráčeně měřila démonického psa pohledem, pak sáhla do stolu a vytáhla krabici sušenek a v nich ony slibované poklady, každý o velikosti mé dlaně. Ovanula mě vůně vanilky. Snažila jsem se ze všech sil neslintat. Koneckonců, musím si zachovávat elegantně zabijáckou image, že ano.

Vybrala jsem si dvě, jednu rozlomila napůl, a poté co jsem z půlky vybrala kousky čokolády, dala jsem ji psovi. Sama jsem se pustila do té druhé. Nebe existuje a má v sobě kousky vlašských ořechů. „Nějaké vzkazy?“ Obvykle jsem dostala jeden nebo dva, jelikož většina lidí, kteří vyžadovali mou pomoc, si ji došli domluvit osobně.

„Ano. Vydržte.“ Vytáhla plnou hrst růžových papírků a zpaměti odříkávala jejich text, aniž by se na ně podívala.

„Sedm čtyřicet dva, ráno. Pan Gasparian: Proklínám vás. Proklínám vaše paže, ať zeslábnou, odumřou a upadnou vám od těla. Proklínám vaše oční bulvy, ať vybuchnou. Proklínám vaše chodidla, ať otečou a pokryjí se modřinami. Proklínám vaši páteř, ať se zlomí. Proklínám vás natřikrát.“

Slízla jsem si drobky ze rtů. „Pan Gasparian má dojem, že ovládá magickou moc. Je mu padesát šest, je neskutečně nešťastný, protože ho opustila žena, a neustále proklíná své sousedy. Magie v něm není, ani co by se za nehet vešlo, ale jeho výlevy děsí děti sousedů. Předala jsem jeho případ těm nejlepším, které Atlanta může nabídnout. Hádám, že ho navštívili, a on je trochu naštvaný, že jsem jeho magická zaříkávání nebrala vážně.“

„Lidé dělají různé podivné věci. Sedm padesát. Patrice Lane z Biohazardu: Joshua byl kožoměnec. Zavolej mi, okamžitě.“

Zakuckala jsem se sušenkou. Kožoměnci netrpěli na nemoci, alespoň ne v tradičním smyslu slova. Viděla jsem jednoho z nich kýchat jen v případě, že se mu do nosu dostala trocha prachu, nebo když začal být nevysvětlitelně alergický na obrovské želvy. Jejich kosti zvládaly srůst dohromady během pár týdnů. Co to, sakra?

Maxine pokračovala.

„Osm nula jedna. Derek Gaunt: Můžeš mi zavolat, až dorazíš do kanceláře?“

„Osm nula pět. Jim, příjmení neuvedl: Zavolej mi.“

„Osm dvanáct, Ghastek Stefanoff: Zavolej mi, prosím, co nejdříve se ti to bude hodit.“

„Osm třicet sedm. Patrice Lane, Biohazard: Pes je čistý. Samaritán byla jakási žena s blíže neurčeným přízvukem. Proč jsi mi nezavolala?“

„Osm čtyřicet čtyři, detektiv Williams, atlantská pobočka ÚPJ: Agentko Danielsová, kontaktujte mě kvůli výpovědi ohledně incidentu v Ocelovém oři, co nejdříve to bude možné. A to je všechno.“ Maxine mě počastovala zářivým úsměvem a štos papírků mi předala.

Andrea se vynořila ze zbrojnice s obálkou z konopného papíru a zamířila ke mně. Byla to blondýnka menší postavy, ozbrojená hezkou tváří, okouzlujícím úsměvem a dvěma SIG-Sauery ráže devět milimetrů. A taky má nejlepší kamarádka.

Zastavila se tak metr dva ode mne. Zamávala jsem na ni obrovským štosem růžových lístků.

„Vidím. Máš spoustu vzkazů. To je milé.“ Andrea na mě kývla a ukradla si sušenku z krabice.

Můj psí společník polohlasně zavrčel. Jen pro jistotu, kdyby se z ní náhodou vyklubala potížistka.

Andreiny oči se rozšířily. „Co to je?“

„Co je co?“

„To zvíře,“ zamávala sušenkou na psa.

Ten k ní přiklusal, očichal ji a zavrtěl ocasem. Očividně se jí snažil naznačit, že ji zařadil mezi ty hodné a ona by se s ním za to měla rozdělit o sušenku.

„Důkazní materiál.“

„Neber si to špatně, myslím si, že pes je skvělý nápad. Jen jsem si tě nikdy nepředstavovala se zmutovaným pudlem po boku.“

„Není to pudl. Je to kříženec dobrmana.“

„Aha. Klidně si to mysli dál.“

„Kde jsi viděla takhle zbarveného pudla?“

„Proč se nezeptáš Maura? Jeho manželka pracuje jako veterinářka a on se věnuje chovu dobrmanů.“

„Dobře, zajdeme za ním,“ zavrčela jsem.

Odešli jsme chodbou k Maurově kanceláři, se psí záhadou v závěsu. Když jsem potřebovala partnera na úkol a Andrea nebyla zrovna k dispozici, většinou se mi podařilo přemluvit Maura, aby se mnou spojil síly. Obrovský, rozložitý Samoánec byl klidný a neochvějný jako skála Gibraltaru. Vzít ho někam s sebou bylo jako vézt si přenosnou houfnici. Lidé se na něj jednou podívali a pak usoudili, že dělat potíže pro ně asi nebude to nejlepší.

Maurova kancelář byla jen o něco málo větší než moje a on měl postavu značně objemnější, takže prohlídka věrného psího společníka se musela odehrát na chodbě. Mauro si k psovi přiklekl, prohmatal mu boky, prohlédl tlamu a pak vstal a zatřepal rukama.

„Standardní pudl. Dokonce možná i čistokrevný. Až na tu příšernou velikost je to pod vší tou srstí ohromně hezky vypadající pes. Žádní chovatelé se ti ale ke dveřím nepohrnou, na přehlídky nemůže, na to je moc obrovský. Ale jinak jde o velmi slušný exemplář.“

To si ze mě děláte legraci. „Co s jeho barvou?“

„To je uznávaná dvojbarevná kombinace pro dané plemeno. Černá a tříslová, říká se jim fantómoví pudli.“

Andrea se pochechtávala.

Fantómový pudl si ke mně sedl a díval se na mou tvář, jako by v životě neviděl nikdy nic krásnějšího.

„Jsou to velmi chytří hafani,“ informoval nás Mauro. „Psí Einsteini. Ochranářští a dobří hlídači.“ Odkašlal si a pak nasadil příšerný jižanský přízvuk říznutý Samoou. „Víte, taková mladá, křehká květinka jako vy, slečno Scarlett, by se na těch nelítostných ulicích venku neměla pohybovat bez pánského doprovodu. To prostě není vhodné.“

Andrea se zlomila v pase a zalykala se smíchy.

„Jděte se vycpat, oba dva.“

Mauro zavrtěl hlavou a pak se přesmutně zadíval na Andreu. „Vidíš? Ulice už ji poznamenala. Zahořkla a zhrubla.“

Občas v životě nadejdou chvíle, kdy by si člověk přál umět plivat oheň, jelikož nic jiného nepomůže.

„Přemýšlela jsi už, jak ho pojmenuješ?“ zeptal se Mauro. „Co Erik? Po Fantomovi opery?“

„Ne.“

„Měla bys ho pojmenovat Fezzik2,“ navrhla Andrea.

„Nemyslitelné,“ oznámila jsem jí a vzala toho psího zrádce zpátky do kanceláře.

„Možná bys ho měla nechat ostříhat,“ zavolal za mnou Mauro. „Srst má zacuchanou a zknocenou, je to pro něj nepříjemné.“

V kanceláři jsem vytáhla hnědý sáček. Cestou do práce jsem se zastavila u stánku s jídlem. Ušmudlaného stánku s velkou cedulí, na níž bylo napsáno „Hladový muž“, a prodával tam hubený blonďatý chlapík. Museli byste být velmi, velmi hladoví, abyste se rozhodli najíst právě tam. Na pokraji smrti hladem. A i pak bych třeba já osobně dala přednost mrtvé kryse než jejich jídlu. Samotné aroma, které se kolem šířilo, obracelo lidi na útěk. Ovšem pes shledal pachy Hladového muže překvapivě lákavými, takže jsem tam koupila sáček malých, kulatých, smažených podivností, které se vydávaly za kukuřičné krokety.

Sáhla jsem do sáčku, vytáhla jednu z těch podezřelých kulovitých věcí a hodila ji obloukem psovi. Velká tlama se na okamžik otevřela, pohltila jídlo a znovu sklapla. Musel se nějakou dobu toulat na ulici, protože se naučil dvě věci vlastní všem tulákům. Jídlo je vzácné, takže je nutné sníst ho rychle. A taky držet se mouly, který vás krmí.

Přehnula jsem vršek sáčku. Kate Danielsová a její smrtící bojový pudl. Zabijte mě někdo. Hned. Julie, má adoptovaná neteř, by z toho měla druhé Vánoce. Je dobře, že zůstane v internátní škole až do Díkuvzdání.

V obchodě na rohu by stříhací strojek mohli mít.

Sesula jsem se do židle za stolem a rozprostřela růžové papírky na jeho poškrábané desce jako vějíř. V dokonalém světě by měl Joshuův vertikálně obdarovaný vrah při podobné příležitosti dlouhý monolog, kdy by jasně a zřetelně oznámil plné jméno, povolání, náboženské preference, nejlépe přímo se jménem jeho boha a dobou, kdy ona entita vznikla, a přidal by ještě cíle, sny, ambice a polohu svého doupěte. Ale nikdo nikdy neřekl, že je Atlanta po Změně dokonalá.

Zabiják pravděpodobně patřil mezi oddané následovníky nějaké božské entity, která si libovala v morech a epidemiích jakožto prostředcích motivace a udržování poslušnosti věrných. Velmi mocný následovník, schopný překonat i regenerační schopnost Lyk-Vé, což bylo podle obecně vžitých názorů víceméně nemožné. Obecně vžité názory se opět očividně ukázaly jako mylné.

Samozřejmě mohlo jít o psychopata s utkvělou představou, že všechny nemoci jsou božské, který se ve volném čase bavil tím, že infikoval lidi. Přikláněla jsem se spíše k první teorii. Muž specificky vyhledal Joshuu, zabil ho velmi podivným způsobem, a jakmile se tak stalo, prostě odkráčel. Nezůstal, aby si vychutnal reakci publika. Všechno nasvědčovalo tomu, že má ve svém běsnění nějaký systém, směřuje k nějakému cíli.

Proč se pouštět do boje? Kdyby chtěl Joshuu zabít, mohl ho přepadnout někde na opuštěné ulici místo toho, aby začínal rvačku v baru plném drsných chlapů. Proč riskovat, že by se on nebo Joshua mohli zranit? Snažil se tím vyslat nějakou zprávu? Nebo si jen myslel, že je tak velký tvrďák?

Jedinou nápovědu pro mě představovalo spojení mezi nákazou a božskou mocí. Vytáhla jsem ze zásuvky kus papíru a poličky obrala o pár knih. Chtěla jsem mít nějakou informační základnu, než začnu obvolávat lidi nazpět.

O dvě hodiny později se můj seznam božstev spojovaných s roznášením nemocí rozrostl do nemožných rozměrů. V Řecku Apollón a jeho sestra Artemis sesílali na lidi nemoci šípy. Z Řecka také pocházeli nosoi, daimonové moru, nákazy a těžkých onemocnění, kteří se dostali ven z vězení Pandořiny skříňky. V mýtech byli nosoi němí a náš chlapík rozhodně mluvit uměl, ale naučila jsem se, že se podobné příběhy nedají brát jako pravda slovo od slova.

Seznam pokračoval dál. Pokaždé, když starověký člověk pochybil, existoval nějaký bůh připravený ztrestat ho širokou škálou trýznivých nemocí. Kálí, indická bohyně smrti, byla známá jako bohyně nákazy, Japonsko se jen hemžilo morovými démony, Mayové se mohli pochlubit Ak K’akem, bohem války a nemocí, jenž vypadal zatím jako nadějný kandidát, když jsem vzala v úvahu, že Joshuův vrah nejdřív rozpoutal rvačku. Maoři se mohli pochlubit bůžkem nemocí pro každou část těla zvlášť, indiáni z Winnebago si zajišťovali přízeň jakéhosi boha se dvěma tvářemi, jehož nazývali Dárcem nemocí, u Irů roznášel nákazu Caillech a ve starověkém Babylónu rozdával Nergal nemoci, jako by šlo o cukrátka. A to jsem ani nezapočítávala božstva, jež se sice nespecializovala na nemoci, ale když už to situace vyžadovala, sem tam zvládla vyvolat nějakou tu epidemii.

Potřebovala jsem víc údajů, abych mohla výběr zúžit. Od dlouhého sezení mě už bolel zadek. Mezitím jsem nakrmila psa čtyřmi kukuřičnými kroketami, a zatím nevypadal, že by mu to nějak uškodilo. Napůl jsem čekala, že vybuchne nebo třeba pozvrací koberec. Ale zjevně šlo o bojového pudla se žaludkem ze železa.

Když se mi začaly dělat mžitky před očima, dala jsem si přestávku a zavolala na Biohazard.

„Kožoměnec?“

„Kojotodlak,“ upřesnila Patrice.

„Jak moc jsi si tím jistá?“

„Bez stínu pochybností. Několik naštvaných členů Smečky mě dnes přišlo osobně navštívit do kanceláře a požadovalo jeho ostatky.“

„Jak je to možné? Kožoměnci nebývají nemocní.“

„To nevím.“ V Patricině hlase zazníval ustaraný podtón. „Lyk-Vé je žárlivý virus. Všechny ostatní konkurenty v těle likviduje s extrémní zaujatostí.“

Jestli nákaza tohle provedla kožoměnci, co by udělala s obyčejným člověkem?

Zbytek konverzace se nesl v podobném duchu. Chlapík v plášti s kápí měl odteď oficiální kódové označení – Ocelová Mary. Bojový pudl byl obyčejným psem každým coulem, milosrdný Samaritán zmizel a nám došly možnosti, jak zjistit totožnost Ocelové Mary. Výpovědi očitých svědků se ukázaly jako nepoužitelné. Mágové léčitelé pročmuchali každý centimetr místa činu a nedokázali najít ani prd. Žádná jména zakázaných bohů vyvedená krví na zdi. Žádné náhodně odhozené krabičky od sirek z pětihvězdičkového hotelu. Žádné zablácené otisky bot s částečkami jedinečné hlíny, která by se nacházela pouze a jen metr vlevo od nějakého významného místa. Nic. Zeptala jsem se Patrice, jestli si myslí, že by modlitbička ke slečně Marplové mohla pomoct. Řekla mi, že se mám jít vycpat, a zavěsila.

Další na řadě byl ÚPJ. Williams víceméně dělal ramena a vyhrožoval, protože ÚPJ k místu činu nezavolali a všechnu smetanu slízl Biohazard, ale po mém velmi podrobném vylíčení toho, jak Joshuovi upadl nos, se milý pan detektiv rozhodl, že má velmi nabitý a neodkladný program, takže ačkoliv by mi rád pomohl při vyšetřování, jak jen to půjde, pravděpodobně se k tomu přes samou práci nedostane. Politováníhodné, to vskutku.

Odškrtla jsem si tři růžové útržky od Patrice a Williamse a zavolala Jimovi, protože jsem musela. Když jste chtěli jednat se šéfem bezpečnosti Smečky, museli jste vynaložit to úsilí a být slušní. I kdyby byl šéf váš kamarád.

Kožoměnec mužského hlasu jménem Jack mi oznámil, ať okamžik počkám. Obrátila jsem růžový papírek na druhou stranu a nakreslila na něj ošklivou tvář.

Jim a já se známe už z dřívějška. Předtím, než jsem vzala místo jako styčná osoba mezi Řádem a Cechem žoldáků a on místo vrchního špiona Smečky, oba jsme si vydělávali jako nájemná síla, kontraktoři pro Cech. Ten každému členovi přidělil vlastní území. Moje se ukázalo naprosto na hovno, jelikož dobře placená práce se tam našla jen velmi zřídka. Na rozdíl od Jimova území, kde vznikaly často dobré příležitosti si vydělat, ale ve většině případů vyžadovaly více než jednoho člověka. Obvykle se o ně rozdělil se mnou, jelikož nedokázal snést spolupráci s nikým jiným. Během té doby jsem se naučila, že u Jima má Smečka vždycky přednost. Mohl někoho, koho jsme lovili, držet pod krkem, a stačil jeden telefonát z Pevnosti, aby ho pustil a beze slova odešel.

Teď musel s velkou pravděpodobností šílet. Kožoměnci si celý život mysleli, že nemohou onemocnět. Včerejší noc je obrala o jejich imunitu.

Vybarvila jsem nos malůvky černě a přidala divoce rozježenou hřívu vlasů.

„Kate?“ ozval se Jimův hlas do telefonu. Jim sice vypadal, že láme lidem kosti za úplatu, ale hlas měl božský.

„Co ti ksakru trvalo tak dlouho?“

„Že ty se mnou mluvíš vždycky tak hezky, medvídku,“ pověděla jsem mu. „Snažila jsem se vypátrat Mary, co má na svědomí Joshuu.“

Jim sice lehce zavrčel, ale kousavou poznámku mi neoplatil. „Bylo mu jen dvacet čtyři. Kojotodlak, hodný kluk. Občas pro mě pracoval.“

Obrázku jsem přidala dva ostré rohy na hlavě. „To mě moc mrzí.“

„Biohazard mi pověděl, že ho někdo nakazil syfilidou a ta ho rozežrala zevnitř.“

„To je… přesné.“

„Nechtějí nám předat ostatky.“

Věděla jsem, odkud vítr vane. „Doolittle chce vzorek, aby ho mohl analyzovat?“

„Jo.“

Doolittle byl lékař Smečky a také nejlepší mág léčitel, jehož jsem měla tu čest přivádět na pokraj šílenství. Jeho zásluhou měl můj kamarád Derek pořád tvář, stejně jako se zasloužil o to, že jsem některé věci vůbec přežila.

„Jime, ta Joshuova nemoc byla extrémně nakažlivá. Odpadávaly mu kusy těla, rostlo na nich světlé chmýří a pokoušelo se plazit po zemi. Biohazard ho spálil až na kosti a ty pak uzamkli v hermeticky uzavřené rakvi a poslali na kremaci. Shodili by na to parkoviště atomovku, kdyby věděli, že jim to projde.“

„Zbylo z něj něco?“

Na rukou čmáranice jsem přikreslila drápy. „Naneštěstí ne. Je to dokonce zakotvené v georgijském Zákoníku, odstavci 38 v Zákoně o georgijských směrnicích v případě nadpřirozených stavů nouze z roku 2019. V případě jasné hrozby epidemie má Biohazard právě po dobu trvání stavu nouze rozšířené pravomoci, které přebíjí všechno, i nárok Smečky na ostatky. Pokud vím, tak si nenechali vzorek ani pro sebe. Opravdu šlo o vysoce nakažlivé svinstvo, Jime. Podařilo se mu dostat přes sůl i oheň. Kdyby se dostalo ven, většina města by byla touhle dobou nakažená.“

Pudl zvedl hlavu, někde hluboko v hrdle mu zavibrovalo varovné vrčení.

Zadívala jsem se na něj.

„Máte návštěvu,“ zašeptal Maxinin hlas v mé hlavě.

„Budu muset za chviličku končit, takže ještě velmi rychle a stručně,“ zamumlala jsem do telefonu. „V baru byli i další kožoměnci. Proč odtamtud odešli?“

Zaváhal.

„Jime. Tímhle jsme si už prošli. Nemůžu ti pomoct, dokud mi neřekneš, o co jde.“

„Vyhnal je. Ten bastard jim provedl něco, z čeho se strachy zbláznili.“

„Kde jsou teď? Potřebovala bych je vyslechnout.“

„Marii vyslechnout nemůžeš, ta je pod sedativy.“

„A zbytek?“

Na druhém konci se rozhostila malinká odmlka. „Pátráme po nich.“

Do háje. „Kolik jich postrádáte?“

„Tři.“

Někde po městě teď pobíhali tři ztracení kožoměnci šílení strachy a každý představoval potenciální možnost masakru. Jestli se z nich stanou lupové, vymalují město rudou barvou. Mohlo se stát ještě něco horšího?

Vychrtlé stvoření přiklusalo do mé kanceláře nepřirozenou rychlostí a usadilo se do židle pro klienty. Někdy v minulosti mohlo být člověkem, ale teď z něj zbývala jen stvůra. Vytáhlá, lysá, pokrytá vyschlými svaly, jako by ji někdo strčil na pár dní do sušičky a vysál jí z tkání veškerou měkkost a tuk. Upír na mě upřeně hleděl svítícíma očima, v jejichž rudých hloubkách jsem dokázala vycítit strašný hlad.

Bojový pudl se dal do zuřivého štěkotu.

Proč jsem se vůbec obtěžovala ptát?

„Ještě jednou, je mi to velice líto. Vyřiď prosím mou upřímnou soustrast rodině,“ řekla jsem. „Jestli budeš cokoliv potřebovat, jsem tu pro vás.“

„Vím, že jsi.“ Jim zavěsil.

Položila jsem sluchátko a zadívala se na upíra. Ústa se mu otevřela, ukázal mi tesáky, dvě dlouhé zahnuté jehly jako vytesané z mramoru. Ne, že by byli upíři ve dne zas tak výjimeční, ale obvykle se objevovali pokrytí vrstvou krému proti slunci. Když vezmu v úvahu slabé sluneční paprsky pozdního podzimu a fakt, že dnes oblohu pokrýval hustý povlak mraků, zřejmě necítil potřebu se obtěžovat.

Upír věnoval psovi jediný krátký pohled a pak se jeho oči upřely znovu na mne.

Strašně ráda bych ho zabila. Skoro jsem si dokázala představit, jak moje šavle proniká nemrtvým masem přímo mezi šestým a sedmým krčním obratlem.

Ukázala jsem prstem na psa. „Ty. Ticho.“

„Zajímavé zvíře,“ ozval se z hrdla krvesaje Ghastekův hlas, zněl lehce tlumeně jako z telefonního sluchátka.

Upír se na židli přesunul a usadil se na všechny čtyři jako kočka, s rukama vpředu.

Ze všech Pánů mrtvých v Atlantě byl mezi Lidem Ghastek nejnebezpečnější. Tedy s výjimkou jeho nadřízeného. Ale na rozdíl od Natarádži, který se choval krutě a chaoticky, byl Ghastek inteligentní a chladně vypočítavý, což představovalo mnohem horší kombinaci.

Zkřížila jsem ruce na prsou. „Osobní návštěva. Asi bych se měla cítit poctěna.“

„Neodpovídáš na telefonáty.“ Krvesaj se naklonil dopředu a poklepal drápem připomínajícím šavli na mou malůvku. „To je lev s rohy a vidlemi v ruce?“

„Jo.“

„A na těch vidlích nese měsíc?“

„Ne, to je koláč. Co můžu udělat pro jednoho z nejlepších atlantských Pánů mrtvých?“

Upírovy rysy se zkroutily, snažily se přizpůsobit emocím na Ghastekově tváři. Soudě podle výsledku Ghastek bojoval s návalem nevolnosti. „Někdo dnes ráno zaútočil na Kasino. Lid by rád požádal Řád, aby se tím případem zabýval.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Magie krve.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.