HISTORICKÉ MINIATURY
(Miroslav Šiška)

Třicítka miniatur nabízejících netradiční pohled za oponu dějin 20. století.

© Miroslav Šiška

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN (tištěné) 978-80-7229-100-9

ISBN (epub) 978-80-7229-451-0

ISBN (mobi) 978-80-7229-452-7

CO SE DO MINIATUR NEVEŠLO

Před dvěmi roky se právě touto dobou dostala ke čtenářům moje knížka s trochu šalamounským názvem Historie na sobotu. Protože už na pultech není, přichází nabídka na její pokračování. Pravidla zůstala stejná - i podruhé jsem vybíral mezi svými příspěvky, které se již téměř deset let objevují v sobotním vydání Práva. "Jednohubky z historie" jsem sice tentokrát tematicky utřídil, zůstaly však opět v původním znění a jsou pouze formálně upraveny. Mohou se podávat jednotlivě, ale snesou se třeba i tři čtyři za sebou.

Většina z nich byla napsána nedávno, jiné však i dříve - proto je za každou připojeno datum narození. Některé z těchto historických miniatur měly ovšem i zajímavý porodní příběh, který se na stránkách novin přirozeně neobjevil. Vzpomenu pouze jeden z nich.

Jeho počátek se odehrál na sklonku roku 1992, když jsem připravoval článek o atentátu na Aloise Rašína - 5. ledna 1993 se připomínalo jeho 70. výročí. Při studiu podkladů jsem se od jednoho profesionálního historika dověděl, že atentátník si nechal po druhé světové válce změnit svoje příjmení. Onomu (budoucímu) historikovi bylo v roce 1945 třiadvacet let a atentátníka dobře znal, neboť s ním po jeho propuštění z vězení (1943) strávil mnoho času a byl posléze i na Okresním národním výboru v Německém (nyní Havlíčkově) Brodě v červnu 1945 svědkem projednávání jeho žádosti o změnu příjmení. Teprve v roce 2003 jsem získal doklad o tom, že k ní skutečně došlo, ale až v září 1947 a v jiných souvislostech.

Nicméně i nepřesnou doušku o novém příjmení jsem tehdy ve svém příspěvku zmínil, což mi - souhrou náhod i dalších okolností - umožnilo někdy v polovině devadesátých let osobně poznat staršího z dvojice žijících atentátníkových synů.

Ten mně mezi čtyřma očima řekl: "Jestli budete o atentátu ještě někdy psát, ozvěte se, ukážu vám něco, co ještě nikdo neviděl, a poznáte, jak to vlastně tehdy bylo." Přijímal jsem jeho slova s rezervou, ale vzpomněl jsem si na tuto nabídku koncem prosince 2002, když jsem promýšlel, co napíšu do první lednové soboty. Měl jsem štěstí. Číslo jeho telefonu platilo, a tak přede mnou 30. prosince najednou ležely vlastnoručně psané paměti dávno zesnulého Rašínova atentátníka!

Dověděl jsem se udivující zvěst - devatenáctiletý Josef Šoupal si svůj čin vylosoval, a navíc podvodným způsobem! Nejen u soudu a během dvacetiletého věznění, ale i celý svůj další život dokázal o tajemném pozadí atentátu mlčet. A objasňoval také proč - o tom všem je ostatně hned první z osmadvaceti příspěvků v této knížce.

Toho prosincového večera roku 2002 však následovalo ještě několik telefonátů, než se mi podařilo nalézt "mého historika" a domluvit si schůzku na silvestrovské odpoledne. Debatovali jsme pak spolu až téměř do půlnoci a potvrdil mi mnohé reálie, o nichž Šoupal v pamětech psal. Ty další jsem v hektických podmínkách v příštích dnech prověřoval, aby se 4. ledna 2003 mohl článek o atentátu v Právu objevit.

A pointa? Atentátníkův syn se na poslední chvíli telefonicky ozval a změnil názor. Nesouhlasil s identifikací své osoby ani s publikováním několika dalších důležitých údajů. Nezbylo, než jeho přání respektovat, změnit koncepci a článek přes noc předělat.

Výročí totiž nemohlo o týden počkat.

Miroslav Šiška,

září 2004

ZÁHADY
A OTAZNÍKY

OPOŽDĚNÁ VÝPOVĚĎ RAŠÍNOVA ATENTÁTNÍKA

"Stal jsem se nástrojem osudu a nestydím se za to. Nechtěl jsem zabít Rašína, chtěl jsem zabít Živnostenskou banku! Mířil jsem na člověka, jenž šel tvrdě přes lidské hoře a slzy, ale chtěl jsem zasáhnout to, co reprezentoval: kapitalismus rdousící tisíce mých bratří..."

Autorem těchto slov, která zazněla 4. července 1923 v porotní síni zemského trestního soudu v Praze a jež se pak druhý den objevila snad ve všech denících, byl Josef Šoupal, který půl roku předtím spáchal atentát na ministra financí Aloise Rašína. Slova pocházela z jeho prohlášení, jež na závěr své obhajovací řeči přečetl jeho právní zástupce dr. Bleha. Ač se od té doby právě toto atentátníkovo prohlášení často cituje jako nesporný doklad motivu jeho činu, nikdo dosud nedokázal vysvětlit, co tehdy chtěl Josef Šoupal svou podivínskou a poněkud mysteriózní úvodní větou vyjádřit: "Stal jsem se nástrojem osudu a nestydím se za to."

Alois Rašín na snímku z roku 1895. Tehdy samozřejmě ani v nejmenším netušil, co se stane v pátek 5. ledna 1923 před jeho bytem v Žitné ulici.

Shodou okolností se až 80 let od dvou osudových výstřelů Šoupalova browningu naskytla příležitost tuto záhadu rozšifrovat. A pramenem k tomu se stal samotný atentátník! Ten totiž někdy v druhé polovině padesátých let připravoval jistou podobu svých pamětí a nabídl je k vydání jednomu tehdejšímu nakladatelství. Byl sice odmítnut, ale nedokončený originál textu se podivuhodným řízením osudu zachoval do dnešních dnů. Někdejší střelec ze Žitné ulice v něm osobitým způsobem vylíčil nejen to, jak "se stal nástrojem osudu", ale vysvětlil také proč bezprostředně po svém činu, při pozdějším vyšetřování, před státním soudem, při odpykávání dlouholetého trestu ani nikdy potom tajemné pozadí atentátu neprozradil.

„VŠECHNO VÁM POVÍM"

O samotném průběhu události z pátečního dopoledne 5. ledna 1923 přitom nikdy žádné spory nebyly, neboť atentát se odehrál před svědky. Ráno si Šoupal počkal na ministra před jeho domem, a když se Rašín krátce před devátou hodinou chystal nastoupit do služebního vozu, zasáhl ho zezadu jednou ze dvou střel své pistole Walter ráže 6,35. Poté se dal okamžitě na útěk a skryl se v průjezdu jednoho domu v nedaleké Příčné ulici. Tam ho za několik minut policisté objevili a bez jakékoliv odporu zatkli.

Podle výpovědi jednoho z nich jim mladík v tmavé chodbě sám vyšel vstříc se slovy: "Pánové, nestřílejte, všechno vám povím." A zatímco byla hledána zbraň, bez vyzvání řekl zatýkajícímu inspektorovi Panuškovi, "že to udělal z přesvědčení" a "že chtěl ministra Rašína zastřeliti již 11. prosince, ale že mu to nějaká dáma překazila".

Když byla vražedná pistole nalezena, nechal se atentátník bez odporu odvést na nedalekou policejní strážnici, kde zjistili jeho totožnost a byl převezen na policejní ředitelství do Bartolomějské ulice. Tam rodák z Německého Brodu Josef Šoupal, který se měl od 2. ledna stát pracovníkem filiálky Slovanské pojišťovny v Hradci Králové, sebevědomým až výsměšným tónem při výslechu oznámil, že se ministra pokoušel zabít už několikrát (což bylo později při vyšetřování svědecky prokázáno).

"Při výslechu Šoupal prohlásil," psalo druhý den Právo lidu, jakož i další listy, "že čin provedl s rozmyslem a že chtěl dra Rašína zavražditi. Činem svým prý prospěl proletariátu, protože zastrašil reakci, jejímž představitelem ministr Rašín prý je. Šoupal při utvoření strany komunistické stal se jejím stoupencem. Koncem září 1922 však ze strany vystoupil, protože prý se tato staví proti ´individuální akci´. Sám prý je anarcho-komunista. Dr. Rašín hájil prý zájmy svého bankovního koncernu a representoval československou plutokracii."

Po takovém doznání chtěli vyšetřovatelé znát Šoupalovu politickou příslušnost. V protokolu je zaznamenána jeho odpověď: "Nejsem v žádné politické straně a jednal jsem z vlastních pohnutek. Jsem anarchista, jsem anarchista z přesvědčení. Víc se mne raději neptejte, víc vám stejně nepovím."

HLEDÁNÍ INSPIRÁTORA ČINU

S tím se ovšem policejní orgány přirozeně nespokojily a okamžitě se rozeběhlo intenzivní vyšetřování. První indicie nasvědčovaly, že útočníkem by mohl být nějaký legionář, neboť ministr měl na sklonku roku 1922 - v důsledku některých svých výroků - s touto vlivnou organizací ostrý spor. Tato stopa ale rychle vychladla a objevila se druhá verze: atentát na Rašína je dílem rozsáhlého komunistického spiknutí.

V duchu této hypotézy rozjeli pražští kriminalisté v Německém Brodu rozsáhlou akci s cílem vypátrat předpokládaného intelektuálního původce atentátu. Snadno zjistili, co nebylo žádným tajemstvím - že Šoupal pochází z chudých proletářských poměrů, jeho otec je stavebním dělníkem a matka podomácku opravuje kazové punčochy; že je nejstarším ze tří dětí, vystudoval obchodní školu a své okolí udivoval na svůj věk velkou sečtělostí. Že až donedávna byl jednatelem krajské organizace komunistického Proletkultu.

Četníci vyslechli desítky svědků a zatkli několik Šoupalových vrstevníků, vesměs jeho přátel a známých, nebo spolupracovníků. Při konfrontacích někteří z nich vypověděli, že v jejich přítomnosti Šoupal o svém záměru odstranit Rašína nepřímo mluvil. Jiní uvedli, že se před nimi zmínil i o svých dvou nevydařených pokusech, další potvrdil, že Šoupal trénoval střelbu z nově zakoupené pistole.

Jediná zachovaná a přitom značně nekvalitní fotografie atentátníka Josefa Šoupala z roku 1923, kdy byl odsouzen k 18 letům vězení. Vpravo snímek téhož muže někdy z padesátých let, kdy se už ovšem jmenoval Josef Pravda a sepisoval svoje originální svědectví o zákulisí atentátu na Rašína.

V polovině ledna 1923 bylo ve spojitosti s atentátem proti desítce z nich zavedeno trestní řízení. Čtyři byli sice za několik týdnů propuštěni na svobodu, ale zbývajících šest bylo v prosinci 1923 pro údajnou spoluúčast souzeno a čtyři museli na několik měsíců do vězení.

Mezi propuštěnými byl 18. května 1923 také 56letý Theodor Eisler, který se od všech ostatních věkově i jinak odlišoval. Byl jakýmsi spiritus agens kulturního a společenského života v Německém Brodě, známým komunistickým funkcionářem (členem krajského vedení KSČ a předsedou Proletkultu), ale také brodským sousedem Šoupalových. Právě o něm - jak lze doložit z policejních spisů - se vyšetřovatelé dlouho domnívali, že je intelektuálním původcem činu nezralého mladíka. Tím spíše, když zjistili, že ráno 4. ledna 1923 odjížděl Eisler z Brodu stejným vlakem jako Šoupal do Prahy.

Podle Eislera to byla náhoda, což svým způsobem potvrdila jiná svědectví, podle nichž Eisler skutečně vystoupil ve Světlé nad Sázavou a měl tam obchodní zájmy. Ve vazebním spisu (s datem 14. února 1923) se v této souvislosti uvádí: "Dále zůstává podezření, že snad Eisler utvrzoval Šoupala v jeho úmyslech; v tomto směru Eisler rovněž popírá a Šoupal vliv takový vylučuje, tvrdě, že s Eislerem se málo stýkal."

SÁM A BEZ SPOLEČNÍKŮ

Ve stejném spisu se v souvislosti se zdůvodněním zatčení Theodora Eislera a zahájením trestního řízení proti němu uvádí výpověď svědka Josefa Peňáze, který se s ním setkal v létě 1922 ve vlaku. Podle tohoto svědectví se tehdy Eisler během jízdy v přítomnosti několika osob při rozhovoru o politice mimo jiné i takto vyjádřil:

"Stojím na stanovisku teroru, byť i ho prováděla menšina proti většině, když je úkolem menšiny zabezpečiti společenský řád. Vývojem nikam nedojdeme, zde je nutno provésti činy. Žijeme v době revoluce a jest nutností v zájmu proletariátu odstraniti všechny nepohodlné lidi, kteří brání uplatnění nového společenského řádu. Jinak to nepůjde, každá revoluce vyžaduje oběti. Co se dělá dnes v Rusku, bude muset nastoupiti i proletariát čsl. republiky. Každý, kdo se postaví svaté věci v cestu, ví, že provádí trestný čin a musí být odstraněn. Teror jest nutností."

Na námitku kohosi, že politická vražda je zločin, prý Eisler podle Peňáze odvětil: "Já to schvaluji, pak-li to vlastně slouží věci proletariátu." Dodejme, že Eisler při konfrontaci s Peňázem všechny tyto výroky popřel a tvrdil, že "o politické vraždě vůbec řeči nebylo".

Vyšetřování Šoupala skončilo v polovině března a na konci května na něho podalo státní zastupitelství obžalobu za zločin dokonané úkladné vraždy. Mimo jiné se v ní pravilo, že obviněný se "ihned po činu bez obalu doznal" a "neodpovídá pravdě jeho nynější tvrzení v soudním vyšetřování, že neměl toho úmyslu, že ho také nikdy nedoznal, že mluvil jen o odstranění ministra Dra. Rašína a že ho chtěl jen poraniti, aby to nebylo životu nebezpečné, ale aby Dr. Rašín byl politické činnosti neschopen aspoň pro bližší dobu".

Jiná pasáž obžaloby potvrzovala, že o pozadí svého činu Šoupal i nadále mlčel. "Obviněný tvrdí," čteme v ní, "že čin spáchal sám, bez společníků, že se k němu sám odhodlal, nebyv nikým sváděn nebo podporován. Také vyšetřování v tomto směru účasti jiných ještě osob na jeho činu nemělo výsledku. Nutno tedy za to míti, že zvěsti o jeho úmyslu od obviněného samého vyšly."

DVACET LET ZA MŘÍŽEMI

Alois Rašín zemřel na poranění míchy 18. února 1923. Přesně za měsíc byl v parlamentu po bouřlivé debatě přijat zákon na ochranu republiky a téhož dne i zákon o státním soudu. Ačkoli Šoupal svůj trestný čin spáchal dva měsíce před jeho vydáním, byl podle nového zákona - zřejmě z exemplárních důvodů - jako vůbec první souzen právě on.

Když ovšem 4. července soudní jednání začalo, Šoupal odmítl vypovídat s tím, že kompetenci státního soudu v jeho při neuznává. Prohlásil, že se "necítí vinen v žádném směru", a chtěl z papíru přečíst svoje prohlášení. To mu v této chvíli nebylo umožněno a později to zase odmítl on. Učinit tak nakonec mohl až na konci celého líčení jeho obhájce. Rozsudek zněl na 18 let těžkého žaláře. Od absolutního trestu možná Šoupala zachránila skutečnost, že mu v době činu chyběly tři měsíce do dvaceti let, což byla v tehdejším trestním právu směrodatná okolnost při vynášení rozsudku smrti.

Trest si odpykal celý - v Kartouzích a v Plzni na Borech. Za různé prohřešky mu byl zvýšen o další dva roky, takže na svobodu byl propuštěn v roce 1943. Další Šoupalovy osudy jsou námětem na román a jejich rozkrývání je detektivní zápletkou, při jejímž luštění se ovšem jen obtížně hledají svědectví a dokumenty.

Čtyřicátník Josef Šoupal se vrátil do rodného Německého Brodu a ještě v roce 1944 se oženil. Po válce se z jeho manželství narodili dva synové a on sám se pokusil zapojit do veřejného života. Se svými názory však neuspěl a těžko sháněl zaměstnání - snad i pro své s atentátem navždy spojené jméno, a tak si ho na podzim 1947 nechal úředně změnit a jako Josef Pravda odešel do pohraničí. Žil nejdříve ve Františkových Lázních a od roku 1951 v severních Čechách, kde také 2. listopadu 1959 zemřel.

Josef Šoupal alias Josef Pravda zvolil pro odhalení tajemství, které v sobě nosil přes 35 let, zcela zvláštní formu. Nepsal paměti způsobem, jak bývá obvyklé, ale zvolil, jak sám poznamenává, podobu humoristicko-satirického románu, v němž se realita prolíná s fikcí. Nedokončené dílko naštěstí uvádí jakousi "předmluvou autora", v níž sice rovněž vypráví z pozice třetí osoby a i ta je psána jazykem z počátku dvacátých let, drží se v ní však aspoň skutečných událostí.

Svoje "paměti" sepisoval na sklonku života a na okamžiky z let 1922-1923 i další léta právě s tímto odstupem nahlíží. Z hodnověrného svědectví víme, že až do konce života zůstal přesvědčeným proletářem a těžce nesl, že mu nebyla vrácena legitimace člena KSČ - ta legitimace, kterou odevzdal v září 1922 vědomě jen proto, aby nediskreditoval tehdejší komunistickou stranu. Proto tehdy bezprostředně po zatčení sám od sebe vyhlašoval, že je anarchokomunista, a jiným pak později třeba i tvrdil, že byl k atentátu inspirován S. K. Neumannem.

"Aby si Šoupal zahradil možnost učiniti odhalení o skutečném pozadí atentátu v Žitné ulici," píše v jedné z pasáží, "učinil tako

Úvodní pasáž z rukopisu podivuhodných vzpomínek Josefa Šoupala-Pravdy o tom, jaké bylo pozadí atentátu na Rašína v lednu 1923. Započatá věta na posledním řádku zní takto: "Atentát byl inspirován Theodorem Eislerem."

vých ,odhalení´ během patnácti let (1923 -1938) asi dvacet! Jedno sensačnější, než druhé."

O několik řádků dále myšlenku završil: "Štěstí, že neměl Šoupal v oněch letech možnost nahlédnouti do kouzelného zrcadla, které by mu ukázalo budoucnost! Kdyby vylosovaný pachatel a socialistický ilusionista viděl v takovém kouzelném zrcadle ten organisovaný bojkot a nezaměstnanost, které budou jeho údělem po vyhnání okupantů z vlasti, potom učinil by pravděpodobně poslední odhalení již tenkrát! Snad, možná, sotva, nikoliv! Pravděpodobně ani tehdy ne. Protože takový socialistický ilusionista má svá kouzelná zrcadla a svoje pohádky, fantastičtější, než pohádka o stříbrné mističce a šťavnatém jablíčku."

ATENTÁT SI VYLOSOVAL PODVODEM

Ano, "mladý bojovník za Světovou sociální revoluci Šoupal" si svůj atentátnický čin vylosoval - a navíc podvodným způsobem! To je nejdůležitější informace mezi všemi mnohdy i všelijak zašifrovanými a dobovou frazeologií (psal na sklonku padesátých let) poznamenanými sděleními. "A mnoho let trvalo," konstatuje hned na první stránce předmluvy, "než žalářovaný Šoupal odhalil celé pozadí odporné kabaly z 29. září 1922."

Celá událost se odehrála právě tento den večer po 22. hodině v domě nám již známého Teodora Eislera a při schůzce, kterou Šoupal označuje slovem "konspirace" (myslel tím zřejmě jednání komunistické buňky). Z desítky přítomných účastníků byl nejmladší, všichni ostatní byli starší 35 let. Jménem identifikoval pouze jistou Annu Šrajerovou, ostatní již asi zůstanou navždy v anonymitě. Právě tato žena "osudného večera vyměnila v nestřežené chvíli celé osudí černou krabičku 20 x 20 x 20 cm - která stála na velkém pianě, a nahradila ji podobnou, kterou měla připravenu v kabele na židli u piana.

V této krabičce však byly "jenom samé jedničky s křížkem", tak že si Šoupal nemohl nevytáhnout nic jiného. Tak byl "vylosován" k provedení činu, jehož objekt onen večer však ještě nebyl určen v úvahu prý připadal ředitel Živnobanky Jaroslav Preiss a také Alois Rašín. Ten se stal podruhé ministrem financí až 7. října 1922 a volba padla nakonec právě na něho.

Podle svědectví Šoupalovy manželky jednal "vylosovaný" pod velkým tlakem a údajně se i zdráhal "úkol" provést, ale bylo mu vyhrožováno likvidací, neboť příliš věděl. Po 35 letech došel někdejší střelec ze Žitné ulice na stránkách svého "románu" k poznání, jak byl Eislerem po léta mystifikován a byly mu sugerovány idealistické revoluční představy. Kdyby prý v době svého činu znal skutečné pozadí a mohl vypovídat, nebyl by prý žádným soudem na světě odsouzen.

Osudný den 29. září 1922 označuje jako "rafinované spiknutí", na jehož odhalení životní zkušenosti devatenáctiletého jinocha nestačily. "Vlastenečtí učitelé a katechetové obecných škol," dodává s lítostí, "udělali potom ve službách lživé legendy z obětního beránka Šoupala herostratovské strašidlo.

Stejné strašidlo nacisté a kulty osobnosti o deset let později udělali z mladého Holanďana Van der Lubbeho. Jenom politický ignorant mohl by o tom dnes pochybovati.

Rybičky chycené na revoluční třpytku."

(leden 2003)

ZÁHADA TŘÍ MUŽŮ V JEDNÉ TVÁŘI

Ta fotografie vešla do historie. Vznikla dopoledne 15. března 1939 na dolním konci Václavského náměstí, když se na Můstku objevily první kolony německé okupační armády. Snímek po válce obletěl celý svět, ale jeho autor není dodnes jednoznačně určen. Ještě větší detektivkou se však ukazuje identifikace jedné z výrazných postav v první řadě - v průběhu let se totiž k této žalem zkroucené chlapecké tváři přihlásili tři muži.

Fotografie z Můstku byla součástí příspěvku Dva příběhy z března 1939 (Právo, 13. 3. 2004). Za několik dní se ozvala paní Hana Schejbalová z Prahy a nabídla autorovi důkazy o tom, že kroužkem označený mladík v první řadě není Zdeněk Kárný (jak se v článku uvádělo), ale její manžel Josef Schejbal. Dodala, že totéž již chtěla doložit před 20 lety redakci tehdejší Mladé fronty, když se v tomto listu 17. března 1984 objevil celostránkový příspěvek, v němž byly jmény označeny čtyři postavy z této fotografie - a mezi nimi také inkriminovaný chlapec, k jehož tváři se ovšem hlásil Radimír Novotný.

Kdo tedy je onen mladík, žmoulající v rukou tašku (nebo snad čepici) a jehož obličej tak sugestivně vyjadřuje zoufalství? Radimír Novotný, Zdeněk Kárný nebo Josef Schejbal?

PRVNÍ ČTYŘI

Vyhledal jsem Kazimíra Jánošku, autora onoho příspěvku v Mladé frontě z roku 1984. Dověděl jsem se, že vznik článku nebyl inspirován snahou identifikovat postavy na fotografii, ale zaúřadovala náhoda. Rok předtím hledala redakce listu pamětníky, kteří se narodili 25. února 1948, a v této souvislosti získala od jednoho z nich informaci, že jistý pan Jaroslav Landa z Obříství u Mělníka je jedním z dvacítky tváří na často publikované fotografii z 15. března 1939.

Vyšlo najevo, že Jaroslav Landa byl toho jara studentem na odborné škole stavitelské, která sídlila vedle Uhelného trhu - tedy jen několik stovek metrů od Můstku. Posléze byl redakcí kontaktován a spolu s dalšími třemi někdejšími studenty téže školy Karlem Kryštofem, Josefem Kubíkem a Radimírem Novotným byli v březnu 1984 pozváni do redakce na besedu o začátku okupace a jejich životěv době Protektorátu Čechy a Morava. Vzpomínky Jánoška uspořádal do článku Čtyři z fotografie, na níž se každý z této čtveřice našel a grafik pak jednotlivé tváře označil šipkou se jménem. Takto identifikovaná fotografie byla zveřejněna a současně byly k textu připojeny i jejich soudobé portréty - tehdy zhruba šedesátníků.

ANTONÍN, NE MILOŠ

Když v druhé polovině osmdesátých let sbíral slovenský publicista Jozef Leikert materiál pro svou knihu o událostech 17. listopadu 1939 (která pod názvem Ráno přišla noc vyšla v roce 1989 a její doplněné vydání Černý pátek 17. listopadu v roce 2001), byl možná Jánoškovým článkem inspirován a tyto bývalé studenty stavební průmyslovky kontaktoval. V každém případě teprve ze stránek jeho knih - při citacích z korespondence s Jaroslavem Landou, Radimí rem Novotným, Karlem Kryštofem a také s Vladimírem Hrubým se dovídáme, jak se někteří studenti této školy ocitli v inkriminovaný čas na Můstku.

Leikert ovšem žádnou z mužských tváří na fotografii jmenovitě neoznačil - zato korespondence s Marií Červenkovou, tehdejší studentkou Obchodní akademie v Berouně, která přijela ráno 15. března 1939 do Prahy s rodiči náhodně, mu umožnila ztotožnit v ní jedinou ženu na této fotografii.

Někdo z naší třídy přinesl zprávu, že příjezd německé armády se očekává kolem desáté," napsal Landa Leikertovi. "Přišli jsme včas. První motorizovaná kolona přijížděla směrem od Příkopů přes Můstek na Národní třídu. Podařilo se mi protlačit až k policejnímu kordonu. Přes rameno policajta se mi naskytl pohled, který nikdy nezapomenu. Kolona se na chvíli zastavila, těsně před sebou jsem uviděl otevřený vojenský vůz se dvěma zkřehlými vojáky v polní šedi a s přilbami na hlavách."

Jméno Vladimíra Hrubého se v článku Mladé fronty nevyskytuje, takže nevíme, zda byl spolužákem, nebo jen studentem téže školy.

Dlouho se tradovalo, že autor památné fotografie z 15. března 1939 není znám. Pravděpodobně ani v ČTK dlouho jméno autora neznali, ačkoli se v jejich archivu nachází několik dalších snímků z téhož filmu. Nyní ČTK za autora označuje již zesnulého Josefa Muchu (tehdejšího profesionálního fotografa ČTK), údajně na základě nedávného svědectví jeho syna.

Dosud je z této fotografie identifikováno sedm tváří: Josef Kubík, Karel Kryštof, Jaroslav Landa, Marie Červenková, Antonín Kapr a někdo z trojice Radimír Novotný, Zdeněk Kárný či Josef Schejbal. Tím sedmým ztotožněným je plačící muž se zaťatou pěstí v první řadě - podle svědectví Václava Součka z Prahy se jedná o Jaroslava Stříbrného, tehdejšího studenta stavební průmyslovky. Údajně spolu někdy v padesátých letech fotografii prohlíželi a Stříbrný se na ní bezpečně identifikoval.

I on odešel se skupinou chlapců na Václavák a dostal se až ke kordonu policistů, před kterým už projížděli Němci. "Ani nevím, jak dlouho jsme tam stáli," vzpomíná. "Tišil nás policajt, který je na fotografii uprostřed. Jmenoval se Miloš Kapr a pocházel z téže vesnice jako já, z Lužce nad Sázavou" (ve skutečnosti se jmenoval Antonín Kapr, jak upřesnil v březnu 2004 v dopise autorovi článku pan Ladislav Chládek z Lužce nad Vltavou - pozn. M.Š.).

Před rokem 1989 byla z celého souboru snímků, pořízených Muchou 15. března 1939, uvolněna pro publikování pouze inkriminovaná fotografie - zřejmě proto, že jako jediná výmluvně tlumočila atmosféru zoufalství a odporu, zatímco ostatní snímky byly neutrální a na několika dalších zachytil fotograf i zástupy pražských Němců, kteří příjezd armády vítali hajlujícími pravicemi.

Leikert má ve své knize i krátkou vzpomínku Radimíra Novotného: "Lidé vyšli do ulic spontánně, i když to na mnohých místech nevypadalo bezpečně. Hlavně když gestapáci v civilu s odjištěnými pistolemi vytlačovali rozlítostněné davy. Tak dělali koloně cestu."

Byť se zdá Novotného douška o "gestapácích v civilu" nepříliš věrohodná, vyloučit ji nelze. Autorovi se nepodařilo Radimíra Novotného najít, a není tak k dispozici jeho fotografie ze studentských let. Není ani známo, zda tento - dnes zřejmě osmdesátník - ještě žije.

ZDENĚK FOTKU Z MŮSTKU NEVIDĚL

"Na žádný dopis od paní Schejbalové si nepamatuji a nevím ani, zda vůbec přišel, zato si dobře vybavuji dopis jiný," vrací se Jánoška do roku 1984. "Přišel do redakce asi po dvou týdnech a byl podepsaný, i když si na jméno nevzpomínám. Autor dopisu se nevyjadřoval k obsahu článku, ale měl námitky k identifikaci té tváře, která byla na otištěné fotografii označena jménem Radimír Novotný. Naznačoval, že proti vzájemnému potvrzování čtyř lidí zřejmě nemá naději, ale na podporu svého názoru - že je to někdo jiný přiložil k dopisu faksimili nějakého článku ze Svobodného slova, tuším, že z první poloviny sedmdesátých let."

Žel, tento čtenářský dopis s kýženou faksimilí Jánoška ve svém archivu nenašel. "Pamatuji si však bezpečně podstatu toho článku ze Svobodného slova," tvrdíi dnes. "Bylo v něm uvedeno, že ona tvář z fotografie patřila židovskému chlapci, který - snad v roce 1944 - zahynul v koncentračním táboře. To jméno si ale nepamatuji."

I tyto skromné indicie ovšem napovídají, že se zřejmě jednalo o (snad poprvé) uveřejněný příběh Zdeňka Kárného. Nevíme sice, kdo byl autorem příspěvku ve Svobodném slově, ale je téměř jisté, že informace k němu mohl poskytnout pouze jeho bratr Miroslav Kárný (1919-2001). Dodejme, že samotný Zdeněk se o historické fotografii nemohl dovědět ani ji vidět, neboť byla poprvé uveřejněná až po válce. Nemohl tudíž v této souvislosti ani nikomu vyprávět, zda a za jakých okolností se dopoledne 15. března 1939 ocitl na Můstku.

Snímek Josefa Schejbala z 15. března 1940 - pořízen byl shodou okolností přesně jeden rok po vzniku historické fotografie na Můstku. Zdá se, že na obou snímcích má chlapec na sobě tentýž kabát.

(Josef Schejbal se narodil 10. března 1924.)

Stejně tak asi zůstane navždy nezodpovězenou otázkou, kdy si někdo ze Zdeňkových nejbližších povšiml té velké podoby s chlapcem na fotografii a zda si někdo z nich zjišťoval, jestli mohl být v inkriminovanou dobu na dolním konci Václavského náměstí. Jisté je, že Miroslav Kárný příběh svého bratra publikoval v roce 2001 v Terezínských listech pod názvem Tvář z fotografie a v něm o něčem takovém není žádná zmínka.

Ani ne patnáctiletý Zdeněk Kárný byl v době vzniku fotografie studentem kvarty klasického Akademického gymnázia v Praze. Za několik měsíců musel školu z rasových důvodů opustit. Dál se pokoušel i při práci v zahradnictví vzdělávat. Ačkoli měl platný pas, nepomýšlel z protektorátu odjet.

Zdeněk Kárný (v kroužku) při promoci svého bratra Jiřího 21. června 1938 - neboli devět měsíců před vznikem památného snímku na Můstku. Na časově blíže neidentifikované druhé fotografii je Zdeněk o 1-2 roky mladší. Jeho podoba s chlapcem z Můstku je zřejmá, snad až na výšku čela.
(Zdeněk Kárný se narodil 20. června 1924.)

V polovině roku 1942 byl deportován do terezínského ghetta a jednoho dne na konci září 1944 byl zařazen do transportu, který vezl 2499 vězňů na pracovní nasazení v údajně nově budovaném táboře. Uprostřed noci pak německý lékař v uniformě SS krátkým pohybem ruky vlevo nebo vpravo třídil v dlouhé frontě na rampě v Birkenau vězně na ty, kteří půjdou na smrt, nebo do lágru. Když se před ním objevil Zdeněk, pokynul doleva. Jeho bratr Miroslav se s ním na rampě ani nestačil rozloučit.

„BYL JSEM U TOHO"

Josef Schejbal je čerstvý osmdesátník, který dnes má stejně bujnou kštici jako na fotografiích. Před 12 lety ale prodělal cévní mozkovou příhodu a od té doby nemůže mluvit. Ještě předtím ovšem stačil sepsat podrobné vzpomínky určené vnukům - autorovi článkuumožnil ovšem nahlédnout pouze do některých jejích pasáží.

Od dětství žil v Mostu. Po německém záboru pohraničí odešel na podzim 1938 s matkou do Prahy a bydleli u příbuzných. Začal se učit elektrikářem u firmy Nosek, která měla sídlo kousek nad Václavským náměstím. Toho rána přišel jako obvykle i s druhým učedníkem Oldou do práce. Šéf jim oznámil, že zemi obsazují Němci, a poslal je domů.

"Utíkali jsme dolů na Václavák, který už byl plný lidí," čteme v jeho vzpomínkách. "Kolem půl deváté někdo vykřikl, že už jedou. Všichni běželi na Můstek, kde už projížděly první kolony vojáků na motocyklech a obrněných osobních i nákladních autech. Lidé jim hrozili i nadávali a policie jen stěží udržovala kordon. Pobíhali jsme s Oldou po různých místech. Všude tam, kde se kolony zastavily,protože i mezi nimi vládl zmatek. Moje účast je zachycena na fotografii. Zase jednou jsem byl u toho."

O svých dalších osudech za války nechtěl Josef Schejbal téměř nic prozradit, i když byly zřejmě hodně dramatické. Uvedl jen to, že byl v únoru 1942 gestapem zatčen a v srpnu téhož roku mimořádným soudem odsouzen na 1,5 roku. Na podzim 1942 se ocitl ve věznici pro mladistvé ve Vídni, ale za další dva roky už byl v anglickém Liverpoolu a pod krycím jménem Jiří Hron se stal příslušníkem naší zahraniční armády. Od října 1944 se pak v řadách čs. vojenské jednotky zúčastnil obléhání německé posádky ve francouzském přístavu Dunkerque.

Fotografii z Můstku viděl Josef Schejbal poprvé někdy na začátku padesátých let. Do té doby netušil, že existuje. Asi pět let po válce ji odněkud přinesla jeho matka a on se prý okamžitě poznal. Nikdy nepochyboval, že oním mladíkem plným emocí je skutečně on. Na potvrzení svých slov nabídl svou fotografii z 15. března 1940 a upozornil, že je na ní shodou okolností zachycen ve stejném kabátě, který měl na sobě i první den okupace.

Protože se podařilo od Jany Chalupové (dcery Miroslava Kárného) získat dvě fotografie Zdeňka Kárného v přibližně stejném věku, může se každý přesvědčit o podobnosti obou chlapců - i jejich velké podobnosti s tváří na fotografii.

Není vyloučeno, že dopoledne 15. března 1939 se v Praze na Můstku pohybovali všichni tři mladíci: Radimír Novotný, Josef Schejbal i Zdeněk Kárný. Sklíčená tvář na památné fotografii však může patřit pouze jednomu z nich. Kterému?

(březen 2003)

WALLENBERG – OTÁZKY ZŮSTÁVAJÍ

Každoročně, vždy 17. ledna - v den, kdy se v roce 1945 dostal švédský diplomat Raoul Wallenberg "pod ochranu" Rudé armády - se v jedné staré budapešťské synagoze scházejí Židé. Ti starší vyprávějí mladším, kdo byl tento muž, který kdysi zachránil jejich dědy a otce před deportacemi do nacistických vyhlazovacích táborů. Modlí se za něho a někteří z nich i věří, že stále ještě někde žije.

Pravděpodobnost toho je však minimální. Pokud by na některé ruské klinice či ve věznici tento stařec skutečně ještě žil, bylo by mu přes devadesát let (1912). Naposledy se Wallenbergovým osudem zabývala společná švédsko-ruská komise, ale ani ta po desetileté práci nepřinesla v roce 2001 definitivní odpověď na otázku, kdy, jak a proč Wallenberg zemřel.

"O jeho smrti existuje spousta verzí, z nichž většina nasvědčuje násilnému tragickému konci, avšak ani tyto verze, ani svědectví o tom, že žil ještě dlouho pod jiným jménem nebo vězeňským číslem, nejsou zcela zdokumentovány," konstatoval šéf švédského týmu Hans Magnusson. Vedoucí ruské skupiny Vjačeslav Tucnin zase ujistil, že Rusové nestojí o nalezení pravdy o nic méně než Švédové. "Chápeme," řekl v lednu 2001 na závěr práce této komise, "že se příbuzní nevzdávají naděje, a je nám jasné i to, že základní otázky zůstávají."

Odpovědi na ně se v průběhu minulého půlstoletí několikrát měnily a jejich peripetie do roku 1981 zachytil ve své publikaci Záhada Wallenberg Rudolf Ströbinger. O dvacet let později vyšla také česky a Ströbinger v připojeném doslovu zmapoval vývoj kauzy Wallenberg až do konce roku 2000.

S využitím této publikace i závěrů švédsko-ruské komise, která přinesla některé nové poznatky, nahlédněme do stále nedokončeného životního příběhu Raoula Wallenberga.

Těsně před svým nástupem do diplomatické funkce v červenci 1944 absolvoval seržant švédské vojenské gardy Wallenberg měsíční cvičení záloh.

ZNALI SE POUZE Z VÝTAHU

Ten začal být výjimečný v okamžiku, kdy Raoul Wallenberg, zahraničně obchodní ředitel firmy Mellaneuropeiska Handels A.-B, přijal v červnu 1944 nabídku velvyslanec USA ve Stockholmu Herschela Johnsona, aby v diplomatické funkci legačního rady odjel do Budapešti s úkolem organizovat a zintenzívnit humanitární práci na pomoc maďarskému židovskému obyvatelstvu.

Wallenberg pocházel ze zámožné rodiny a vystudoval architekturu na univerzitě v americkém Michiganu. V letech 1936 1939 pracoval v Jižní Africe a potom v palestínské Haifě v jedné bance. Wallenbergovu misi v maďarském hlavním městě měl "na svědomí" Ivar Olsen, tehdejší finanční atašé velvyslanectví USA ve Stockholmu, ale hlavně reprezentant War Refugee Board (amerického výboru pro válečné uprchlíky). Právě on Johnsonovi navrhl, aby tento švédský obchodník, jehož znal jen zběžně (pracovali ve Stockholmu v jedné budově a potkávali se ve výtahu), byl poslán do Budapešti, aby tam pomáhal ohroženým maďarským Židům.

Jako snad v jediné zemi v Hitlerem ovládané Evropě se zde Židé zatím cítili v jistém bezpečí, ale po okupaci Maďarska 19. března 1944 zahájilo speciální komando pod vedením Adolfa Eichmanna systematickou likvidaci maďarského židovského obyvatelstva. Mezi 15. květnem a 10. červnem 1944 bylo z Maďarska deportováno 335 000 Židů. Cesta mnohých z nich končila ve vyhlazovacích táborech - v Osvětimi, Březince, Mauthausenu. Američané o tom dostávali alarmující informace a Washington naléhal na Olsena, aby ze Stockholmu něco podniknul.

ŠVÉDSKÝ BEDRNÍK

Wallenberg přijel do Budapešti 9. července 1944 a ihned zřídil na velvyslanectví Švédského království nové "Oddělení C". Přišel mimo jiné s myšlenkou tzv. ochranného pasu - s nápadem vystavovat dokumenty pro maďarské občany židovského původu, mají cínějaký vztah ke Švédskému království. Tito lidé pak mohli - po ověření zastupitelským úřadem - odcestovat v rámci repatriace do Švédska. Do té doby byli oni i jejich obydlí "pod ochranou švédského královského velvyslanectví v Budapešti", jak hlásal německý a maďarský text žlutomodrého dokladu.

Legační rada švédského velvyslanectví v Budapešti Raoul Wallenberg (vpravo) při pravidelné schůzce se spolupracovníky ve své pracovně - listopad 1944.

Švédskými ochrannými pasy se podařilo zachránit asi 20 000 maďarských Židů. Dalším tisícům pomohl jiný Wallenbergův nápad. Po puči Šípových křížů v polovině října 1944 a jejich zběsilých nájezdech na Židy přišel s návrhem budovat "švédské domy". Švédský stát kupoval nebo pronajímal v Budapešti domy a jejich obyvatelé se v takových případech nacházeli na zahraničním území, dosáhli imunity a byli chráněni před zásahy německých a maďarských národních socialistů.

Zřejmě již nikdo v přesných počtech nezjistí, kolik lidí se Wallenbergovi a jeho spolupracovníkům podařilo tehdy zachránit. Podle některých odhadů to bylo až sto tisíc. Wallenbergova postava v dlouhém plášti a širokým kloboukem na hlavě byla na podzim 1944 symbolem naděje. Měl vždy u sebe brašnu s léky, vitamínovými tabletami, čokoládou, balíčky kostkového cukru. Důležitější však bylo, že zoufalci, kteří v každé chvíli museli počítat se smrtí, mohli mluvit s člověkem, který jim poskytoval odvahu a naději na lepší časy. Vzbuzoval v nich víru a jistotu, že svět na ně v jejich utrpení nezapomněl. Říkali mu "Švédský bedrník", neboť Wallenberg měl v přeneseném smyslu řadu vlastností této léčivé rostliny.

ZATČEN PRO ŠPIONÁŽ PROTI SSSR

Před Vánocemi 1944 uzavřela Rudá armáda Budapešť do neprodyšného obklíčení. Vrcholila bitva, která byla svými ztrátami druhá nejvyšší po bojích o Stalingrad. V těchto posledních dnech řádily zločinecké bandy Šípových křížů jako pominuté a neuznávaly už žádné výjimky. Přepadávaly i "švédské domy" a vyvražďovaly jejich zoufalé obyvatele.

Desátého ledna 1945 dobyla Rudá armáda větší část pešťské strany maďarského hlavního města. Wallenberg přišel s nápadem, aby se v osvobozené Pešti zřídilo provizorní vyslanectví Švédského království s jediným úkolem: Vysvětlovat Sovětům, že tisíce Židů ve městě jsou pod švédskou ochranou, Švédové se starají o jejich bezpečnost a chtěli by předejít eventuálním přehmatům a dalším ztrátám na životech.

Velvyslanec Danielsson váhal, ale nakonec souhlasil. Wallenberg se 13. ledna - doslova v posledních hodinách před vyhozením zbývajících budapešťských mostů do vzduchu - dostal společně se svým řidičem Langfelderem do Pešti, do sídla Mezinárodního červeného kříže. Krátce poté tam dorazili první rudoarmějci. Wallenberg se sovětskému důstojníkovi představil jako švédský diplomat a žádal, aby Rudá armáda okamžitě zahájila záchranné práce a opatření ve prospěch židovského obyvatelstva, které v ghettu jen zázrakem uniklo smrti.

Jednání švédského diplomata bylo pro sovětské důstojníky nepochopitelné a podezřelého diplomata i s jeho řidičem dopravili 14. nebo nejpozději 15. ledna do hlavního stanu 2. ukrajinského frontu maršála Malinovského do 180 kilometrů vzdáleného Debrecínu. Wallenberg byl uveden k politickému koordinátorovi frontu a sovětské vlády v Maďarsku, generálplukovníku Susajkovovi. Ten nechal zavolat šéfa útvaru SMERŠ, plukovníka Suzmanoviče. Pro tyto muže nebyl Wallenberg neznámou osobou, oba už měli z Moskvy instrukce, jak mají postupovat.

Trpělivě Wallenberga vyslechli a nechali ho poté i s Langfelderem odjet. Měl vyhledat a připravit k odvozu ze svých budapešťských kanceláří všechny důležité materiály a dokumenty (a v neposlední řadě i zlato, šperky a ostatní cenné předměty, které si u něho uschovali Židé). Major Děmčinko a několik jeho vojáků dostali příkaz "chránit" ho na každém kroku a pak znovu dopravit zpět.

To se také skutečně stalo. Wallenberg se vrátil do Debrecínu, kde jeho i Langfeldera již za tmy 17. ledna znovu předvedli k Suzmanovičovi. Ten se již neusmíval jako poprvé a oznámil Wallenbergovi šokující zvěst, že je zatčen pro špionáž proti Sovětskému svazu! Od tohoto okamžiku Wallenberga ani Langfeldera už nikdy nikdo jako svobodné osoby neuviděl...

MĚL SVŮJ SPIS V LUBJANCE

Ströbinger ve své knize tvrdí, že centrála NKVD vedla o Wallenbergovi spis zcela jistě nejpozději od roku 1943. Do ledna 1945 v něm byly desítky hlášení z Berlína, Londýna, Washingtonu, Stockholmu, Budapešti i dalších míst. Zprávy agentů, špiónů, špiclů i zrádců.

V Moskvě například věděli, že Wallenberg udržuje kontakty s pracovníkem zpravodajské služby Spojených států Ivarem Olsenem, angažujícím se v tajných rozhovorech, které vedli západní Spojenci s důležitými německými místy. Věděli také, že o schůzkách s jistým expertem na Velkou Británii v Hitlerově hlavním stanu informoval Olsen osobně prezidenta Roosevelta. Byl to tentýž Olsen, který se ve Stockholmu často setkával s mužem, jenž v červenci 1944 zahájil diplomatickou činnost v Budapešti. NKVD byla přesvědčena, že Wallenberg odjel do Maďarska s tajným úkolem od Američanů.

Přes svoje agenty, které měla moskevská centrála i v nejvyšších maďarských místech, Wallenbergovu aktivitu v Budapešti pozorně sledovala. Rozpoznala, že mladý Švéd měl spojení na nejdůležitější maďarské politiky, ale současně komunikoval s významnými německými místy, s důstojníky maďarské tajné služby a stýkal se i se spojkami britské tajné služby a emisary partyzánského maršála Tita.

V centrále si jistě kladli otázku, v jaké roli tento mladý diplomat, který se tak náhle objevil v Budapešti, vystupuje při rozhovorech, jež říšský vedoucí SS Himmler a šéf zpravodajských služeb Schellenberg chtějí vést a později také vedli se západními Spojenci? A co spojovalo tichého, nenápadného muže s agentem židovské organizace Haganah, který současně pracoval pro britskou tajnou službu?

Ströbinger dovozuje: "Počátkem roku 1945 mají Sověti jasno. Raoul Wallenberg je špion! Možná agent dubler. NKVD nevylučuje, že Wallenberg má dokonce spojení s více tajnými službami. Výsledek - Wallenberg je nepřítel sovětského systému. Je třeba ho izolovat."

O tom všem neměl čtyřiatřicetiletý Švéd zřejmě nejmenšího tušení a bezelstně se 13. ledna 1945 obrátil na Rudou armádu v naději, že mu poskytne pomoc v jeho misi na záchranu maďarských Židů. Antická tragédie Raoula Wallenberga se začala přímo klasicky rozvíjet...

ZÁSADNÍ ZMĚNA SOVĚTSKÉHO POSTOJE

Po válce vznesli Švédové několik demarší vůči sovětské vládě a chtěli vědět, co se s Wallenbergem stalo a kde se nachází. Sovětská strana mlčela. V červnu 1946 přijal Stalin švédského velvyslance Söderbloma, který mimo jiné hovořil i o záhadném diplomatově osudu. Na závěr se však velvyslanec patrně dopustil osudné chyby, když řekl: "Pokud se týká Wallenberga, jsem osobně přesvědčen, že se stal obětí nehody nebo loupežného přepadení."

V lednu 1947 Sověti poprvé oficiálně prohlásili, že na území SSSR nebyla nalezena ani stopa po Rauolu Wallenbergovi. To vyvolalo na švédské straně vlnu rozhořčení a protestů. V srpnu přišla oficiální nóta, podepsaná náměstkem sovětského ministra zahraničí Vyšinským. Podle jejího znění Wallenberg nikdy nevstoupil do sovětského teritoria a dokonce ani nedošlo k Wallenbergově a Lengfelderově cestě do Debrecína. V poslední větě nóty dospěl Vyšinskij k přesvědčení, že "nezbývá nic jiného, než předpokládat, že Wallenberg zahynul v době bojů o Budapešť, nebo byl zavražděn příslušníky Šípových křížů".

K zásadní změně sovětského postoje došlo v roce 1957. Předtím, v roce 1955, byly ze sovětských věznic propuštěny tisíce německých válečných zajatců. V lednu 1956 jeden z nich - bývalý policejní atašé u německého velvyslanectví v Bukurešti Gustav Richter - v Německu pod přísahou vypověděl, že se na konci ledna 1945 s Wallenbergem v Lubjance setkal a byli spolu zavřeni po dobu jednoho měsíce v cele č. 123. Také další svědci potvrzovali Švédovu přítomnost v této moskevské věznici. I na tyto skutečnosti upozornil při návštěvě Moskvy v dubnu 1956 švédský ministerský předseda Erlander a naléhavě žádal od Chruščova vysvětlení případu Wallenberg. Odpověď dostal až 6. února 1957. V nótě, podepsané náměstkem ministra zahraničí Gromykem, se dostalo švédské vládě překvapivého sdělení, že Wallenberg se přece jen v Sovětském svazu nacházel, ale podle této nové oficiální verze 17. července 1947 v Lubjance zemřel.

(V textu nóty bylo odvolání na "náhlý objev" při "revizi kartoték vězeňských lazaretů", při níž se našla "rukopisná zpráva" vězeňského lékaře Smolcova adresovaná ministru státní bezpečnosti Abakumovi: "Tímto hlásím, že vám známý vězeň Wallenberg dnes v noci náhle zemřel ve své cele, bezpochyby na následky infarktu myokardu. Podle pokynů, které jsem od vás obdržel, abych osobně dohlížel na toho Wallenberga, prosím nyní o pokyn, kdo má obdržet příkaz k pitvě mrtvoly, aby byla přesně stanovena příčina smrti." Originál ani kopie tohoto dokumentu přitom nebyla švédským úřadům poskytnuta.)

Výrok Moskvy o Wallenbergově smrti ve věznici Lubjanka se nezměnil ani po nástupu Gorbačova k moci v roce 1985. Ten koncem roku 1987 odpověděl Wallenbergově sestře, která ho prosila, aby se v sovětských věznicích a táborech po bratrovi pátralo, že nejsou žádné důkazy pro to, že by byl držen jako vězeň a že zemřel v červenci 1947.

V říjnu 1989 předali Sověti příbuzným Wallenberga osobní věci, které údajně našli ve skladišti v Lubjance. Diplomatický pas, adresář, kapesní kalendář, kde měl zaznamenána data a čas schůzek v Budapešti - mezi nimi také setkání s Eichmannem -, cigaretové pouzdro a několik neplatných bankovek. Nečekaně se také "objevil" Wallenbergův kartotéční lístek z vězení NKVD. Všechny dokumenty se prý našly zaprášené v rohu jedné nepoužívané místnosti. V prosinci 1991 předala sovětská strana Švédům jiné dokumenty z doposud tajných archivů KGB. Byla mezi nimi například chronologie Wallenbergových vazeb a výslechů. Sověti rovněž oznámili, že vypátrali jméno jednoho z vyslýchajících, ale že už před několika lety zemřel.

Moskevská Lubjanka, v jejichž útrobách Raoul Wallenberg zemřel pravděpodobně násilnou smrtí v létě 1947.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Historické miniatury.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.