Markus Heitz v nakladatelství

FANTOM Print

Trpaslíci

Trpaslíci

Válka trpaslíků

Pomsta trpaslíků

Osud trpaslíků

Legendy alfů

Spravedlivý hněv

Spalující nenávist

Ulldart – Doba temnoty

Stíny nad Ulldartem

Řád vysokých mečů

Znamení temného boha

Před zraky Tzulana

Panovníkova magie

Ritus

Sanctum

Blutportale *

* Připravujeme, české názvy budou upřesněny

FANTOM Print

2012

Copyright © 2005 Piper Verlag GmbH, München

Translation © Zdeněk Sladovník

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-205-8

ISBN 978-80-7398-483-0 ePub

ISBN 978-80-7398-484-7 mobi

DRAMATIS PERSONAE

Lodrik Bardri¢: kabcar Tarpolu

Norina Miklanovo: brojačka

Aljaša Radka Bardri¢ová: Lodrikova sestřenice a manželka, vasruca Kostroma a kabcara

Govan, Zvatochna, Krutor: Lodrikovy děti

Mortva Nesreca: kabcarův rádce

Hemeròc: Nesrecův přisluhovač

Paktaï: Nesrecova přisluhovačka

Sinured: legendární válečný kníže

Chos Jamosar: dvorní cerêl v Ulstru

Čanusuvo: tarpolský šlechtic

Dorja Balasy: děvečka u Lodrikova dvora

Tokaro: její syn

Rovo: náčelník lupičské bandy

Hetrál: lukostřelec, velitel Větrovzdoru

Nerestro z Kurašky: příslušník Angorova Řádu vysokých mečů, uctívač boha Angora, velmistr

Herodin z Batastoie: Nerestrův důvěrník, příslušník Řádu vysokých mečů, uctívač boha Angora, senešál

Kaleíman z Attabo: příslušník Řádu vysokých mečů

Albugast: panoš

král Perdór: vládce Ilfarisu

Fiorell: dvorní šašek a Perdórův rádce

Moolpár Starší a Vyvú ail Ra’az: kensustriánští vyslanci

Farron a Ollkas: dva kensustriánští astronomové

Tobáar ail S’Diapán: vůdce kasty válečníků

Soša: tarpolské médium

Sabin: tersionský horník, muž obdařený magií

Stojko Gijuška: kabcarův důvěrný rádce, přítel a sluha

Alana II.: regentka Tersionu

Leconuc: předseda „Shromáždění pravověrných“

Lakastre (Belkala): členka „Shromáždění pravověrných“

Estra: její dcera

Pashtak: bahenní bestie, člen shromáždění, inkvizitor

Shui: Pashtakova družka

Kiìgass: člen shromáždění

Boktor: bývalý předseda „Shromáždění pravověrných“

Boktar: Boktorův bratr

Ozunopopp: plukovník v Hnědopolí

Wogoca: voják v Hnědopolí

Dokaluš: správce domu lebek v Hnědopolí

Torben Rudgass: rogogardský korzár

Varla: kapitánka pirátů

Negis: Rudgassův bocman

Jonkill: rogogardský hejtman

commodore Lucari Baraldino: velitel Zlaté hvězdy

commodore Hamando Nelisso: důstojník na palubě Šalmaje

Forkúta: magodan (tzulansky velitel) Šalmaje

Lorin: syn Noriny

Valjakov: bývalý kabcarův tělesný strážce, Lorinův učitel v zacházení se zbraněmi

bratr Matuc: mnich Ulldraelova řádu

Fatja: borasgotánská čtenářka osudů a vypravěčka příběhů

Akrar: kovář

Blafjoll: velrybář

Kalfaffel: cerêl (starosta)

Stápa: nejstarší žena ve městě

Jarevrån: Stápina vnučka

Kiurikka: kněžka bohyně Kalisstry

Soini: lovec kožešin

Rantsila: velitel občanské milice

Byrgten: rybářův syn

PROLOG

KONTINENT KALISSTRON,
JÖKOLMUR, ZIMA 457/58 P. S.

Torben Rudgass se vznášel a vznášel. Vánek ho hladil po tvářích, cítil se lehoučký jako pírko. S úšklebkem rozpřáhl ruce a mával jimi ve vzduchu. Já umím lítat! To je přenádherný! Nekonečně dlouho lítat a vznášet se. Já…

Potom dopadl do studené vody. Rázem se mu vrátil rozum, a zatímco rychle pádloval rukama, aby se dostal na hladinu, někdo ho vytáhl nahoru pomocí lana, které mu kdosi přehodil kolem boků.

Vynořil se z ledových vln, prskal, plival slanou vodu a nadávky neznámým, kteří mu připravili takové zacházení.

Někde nad sebou slyšel mnohohlasý hrubý smích. Jak ho lano táhlo do výšky, míhaly se mu před očima prkna nějaké lodi. A s každým prknem se mu vracel kus vzpomínek. Alespoň tedy úlomky.

Viděl před očima výčep, konvici s bylinkovým vývarem, kterou jedním rázem vyprázdnil… Od tohoto okamžiku nebyl schopen vydolovat z paměti něco víc než matné stíny.

„Tady máme toho nového uctívače Kalisstry,“ zavolala na něj přes zábradlí Varla. „Dělej, vysoukej se na palubu, ty sude njossu.“ Popadla ho pod rameny a pomohla mu vyšplhat se přes zábradlí. Torben dosud necítil v nohou potřebnou jistotu.

Kapitánka ho dostrkala do kajuty, kde se mohl osušit a obléct si čisté prádlo.

„Co se vlastně stalo?“ vyptával se Torben opatrně, když si zapínal košili. „Já si toho moc…“ Usilovně přemýšlel. „Mašíroval jsem za jedním chlápkem… to je ale zatracenej krám, ten njoss!“

Varla se tiše zasmála. „Všichni jsme celí bez sebe zvědavostí, jaké historky si tu o tobě budou vyprávět. Já jsem ti před tou hospodou říkala, abys ten pytel pevně držel a nepouštěl.“

„Jo, to je ono,“ vykřikl Torben a po větrem zbrázděném obličeji se mu rozlil zářivý úsměv. „A pak přišel kdosi, kdo ho chtěl odnýst. Myslím, že jsem ten pytel nechtěl pustit a šel jsem prostě s ním.“

„To bylo náramně rafinované, piráte. To bylo asi poprvé v celém tvém životě, kdys udělal přesně to, cos měl nařízeno,“ zašklebila se Varla. „Ať tak či onak, když jsme se vrátili, byl jsi pryč. Hledali tě všichni moji muži. Jeden z místních obyvatel nám nakonec poradil, kde bychom tě mohli najít. Ležels naprosto vyčerpaný u vchodu do nějakého domu a povídal sis s klikou… Mimochodem, dala jsem na palubu přinést malou zásobu njossu, kdybys zase někdy pocítil potřebu projevit Kalisstře úctu.“

„Toho utrejchu se už nikdy v životě ani nedotknu,“ přísahal korzár a složil se do postele. „Varlo, mám pocit, že se cestou stalo něco, co mi připadalo hodně důležitý.“ Zavřel šedozelené oči a nešťastně si povzdechl. Ať se soustředil, jak chtěl, nedokázal si na nic vzpomenout.

„Už jsem se doslechla o nejpodivnějších událostech, které se přihodily lidem omámeným njossem. Nemluvily s tebou dlažební kostky? Nebo neproměnily se zdi kolem tebe v máslo a nechtěly, abys je slízal? To by vysvětlovalo, proč ti tak páchne z úst,“ dobírala si ho žena s úšklebkem. Potom mu vtiskla na čelo polibek a zatahala ho za spletené vousy. „Odpočiň si. Dám napnout plachty a odrazíme od břehu. Kurs do Tarvinu znám lépe než ty. Dharka si najde cestu domů skoro sama od sebe, k tomu nepotřebuju na můstku žádného zkouřeného piráta. Tak se šetři.“ S těmito slovy vyšla z kabiny.

Torben brzy poté zaslechl, jak se na palubě rozléhají tlumené rozkazy. Kroky posádky duněly na dřevěných prknech, v uších mu zazvonilo řinčení kotevního řetězu. Loď se začala jemně pohupovat, dharka vyplula na moře a chystala se opustit Jökolmur. Torbenovi se nechtělo odplout, v jeho nitru se proti tomu všechno vzpíralo, jako kdyby korzárovo podvědomí velice dobře vědělo něco, co si rozum nedokázal vybavit.

Namáhej se trochu, Rudgassi, povzbuzoval sám sebe a několikrát se pěstí bouchl do hlavy, jenže marně. Omámený posledními zbytky účinků bylinkového vývaru brzy upadl do mrákotného polospánku.

Viděl uličky, jednu stejnou jako druhou, tváře usmívajících se lidí, kteří kolem něj kráčeli, spodní prádlo, které se nad ním třepetalo ve větru. Potom si vzpomněl na svůj ztřeštěný tanec pod prádelními šňůrami. Slyšel nějakou melodii. Zvláštní, známou melodii…

Samozřejmě! Rázem se probral a vstal, aby Varle prozradil, na co si vzpomněl. Když došel na palubu, s hrůzou zjistil, že dvojstěžník napnul všechny plachty a klouže vodou. Už dávno nabral kurs směrem na širé moře.

„Varlo!“ zakřičel nahoru k můstku, kde se jeho družka chopila kormidla. „Obrať loď! Musíme se okamžitě vrátit. Je tam Norina.“

„Vstal jsi moc rychle,“ podotkla žena. „Ještě máš pořád kocovinu.“

„Ne,“ zpěčoval se Torben a vyšplhal po schůdcích nahoru ke kormidlu. „Už zase vím, co se stalo. Předtím, než jsme vypluli z Rundopâlu, jsem Norině daroval hrací hodiny a byla to přesně ta samá melodie, jakou jsem slyšel v tý uličce.“ Toužebně se zadíval k městečku, které se za zádí neustále zmenšovalo. Až příliš dobře si vzpomínal na ženu, kterou chtěl dopravit do bezpečí a zachránit ji před kabcarovou pomstou. Opět se mu před očima vybavila námořní bitva a jeho potápějící se loď; viděl, jak Norina a její právě narozený syn uléhají do truhly a jak truhla s brojačkou a dítětem přeletěla přes zábradlí do vody. Ona přežila. Musela přežít! „Jsem si jistej, že Norina je někde ve městě.“

„A co když to byl jen přelud vyvolaný opičkou z njossu?“ oponovala Varla, zatímco se dívala nahoru do plachtoví. „Kdybychom se vrátili, jenom by nám to ještě víc zkomplikovalo plány.“

„I kdyby to nebylo nic než nejasný podezření, Norina by za to stála,“ bránil se Torben a vzbudil tím u Tarviňanky nedůvěru a žárlivost. Nic však neřekla. „Prosím tě, nařiď, aby loď otočili. Možná u ní najdeme i ostatní.“

„A kde přesně ji máme hledat?“ dorážela Varla nevrle. „Copak sis v té své povznesené náladě zapamatoval, která ulice to byla? A dokážeš ji v bdělém stavu zase najít?“

„Žádnej důvod není dost pádnej na to, abysem to aspoň nezkusil,“ trval Torben na svém.

„Pro mě za mě,“ ustoupila kapitánka a nařídila mužstvu návrat do Jökolmuru. „Přesto bys neměl zapomínat na pravý důvod naší cesty,“ řekla, otočila se k Torbenovi a vážně se na něj podívala. „Tvoje vlast vede válku se skoro nepřemožitelným nepřítelem a ty, Torben Rudgass, máš hledat spojence. Pokud se ta žena opravdu zdržuje ve městě, je tam ve větším bezpečí než tví krajané.“ S těmito slovy se k němu otočila zády a šla pomáhat svým lidem.

Torben se za ní udiveně díval. „Na to samozřejmě nezapomínám,“ odpověděl později, když už ho nemohla slyšet. Potom se mu v hlavě rozsvítilo. Ona žárlí! Není divu, vždyť jsem svýho času měl Noriny plnou hlavu.

V duchu si položil otázku, zda city, které před dlouhou řadou let k brojačce choval, navždy vyhasly, nebo jestli by mohly znovu ožít – navzdory šťastnému spojení s Varlou.

Pche, kam až to může dojít. Já, kterýho korzáři považujou za hrdinu, si takhle nechám ženskýma zblbnout hlavu…Rychle se vrátil do kajuty, hodil na sebe zbytek šatstva a připravoval se k cestě na pevninu. Neměl potuchy, kde s hledáním začít. Nechť Taralea Všemocná vede moje kroky, pomodlil se v duchu a vyšel ven.

* * *

Torben pátral celé dny v uličkách města, které se – alespoň podle jeho názoru – z čiré zlomyslnosti ukázalo mnohem větší, než jak se mu jevilo, když byl omámený njossem.

Již po prvním dnu si pronajal krotkého osla, aby si šetřil nohy. Protože sám pořádně nevěděl, na co by měl dávat pozor, vydal se do ulic zcela sám. Jenže časem se ukázalo, že pro jednotlivce to je téměř neřešitelný úkol. A samozřejmě ho přitom přepadaly nejrůznější myšlenky.

Za prvé nevěděl, jestli to, co objevil, byla nade vší pochybnost stopa vedoucí k Norině. Hracích hodin bylo mnoho, ale pravděpodobnost, že zrovna v Kalisstronu narazí na další s tarpolskou melodií, byla velice malá.

Ani při zdánlivě bezúspěšném pátrání ho neopouštěla naděje. Čtvrtého dne se mu konečně zdálo, že našel tu správnou uličku nebo přinejmenším správné šňůry na prádlo.

Rogogarďan obešel třípatrový dům, působící na první pohled zámožným dojmem. Ten, kdo v něm žije, určitě může nabídnout brojačce přiměřený způsob života. Třeba se vůbec nebude chtít vrátit? projelo mu hlavou při pohledu na impozantní fasádu.

Jeho ruka se blížila ke klepátku. Co má vlastně říct? „Dobrý den, chci pozdravit a vzdát úctu majitelce hracích hodin a spolu s těmi hodinami si ji hned odvést, můžu?“ Prudce udeřil železným kroužkem o dřevo. Však mě něco napadne, řekl si. Zatraceně, vždyť já přece neumím kalisstronsky!

Když se dveře otevřely, zíral korzár do rozladěné tváře nějakého Angoránce. Postavou připomínal vzpěrače, jaké Torben vídával na tržištích. Na sobě měl suknici palestánského typu, musela být hodně drahá, na hlavě mu trůnila bílá paruka, vytvářející s mužovou černou pokožkou ostrý kontrast. Muž nic neříkal.

„Taralea nechť je s váma,“ zakoktal nemile zaskočený Torben ulldartsky. „Je pán domu tady?“

„Já jsem pán domu,“ odfrkl Angoránec s palestánským přízvukem. „Co chceš, chlape?“ Oči se mu zúžily. „Vypadáš jako nějaký Rogogarďan.“

„Ech,“ vymáčkl ze sebe korzár a zašilhal muži přes rameno dovnitř do domu. Doufal, že tam zahlédne Norininu postavu. „Můžu s váma mluvit?“

„A co si myslíš, že právě děláš?“ Angoránec zkřížil ruce na prsou.

„Hledám jednu ženu,“ prohlásil Torben, jemuž se postupně vracela sebedůvěra.

„Potom jsi u mě na špatné adrese,“ skočil mu muž do řeči. „Já neobchoduju s otroky, jenom s věcmi, které moře vyplaví na břeh.“ Chtěl zabouchnout dveře, ale Rogogarďan mu do nich strčil nohu.

„Ne, vy jste mě špatně pochopil. Já jsem nedávno zaslechl melodii jedněch hracích hodin a myslím si, že znám jejich majitelku.“

Angoránec pohlédl na botu, která blokovala dveře. „Aha. A kdo to má být?“

Torben se v duchu nadechl. „Jmenuje se Norina Miklanovo a pochází z Tarpolu. Byla spolu se mnou na palubě mý lodi, když se potopila. Hledám ji a její přátele už několik let. Teď se mi zdá, že jsem ji možná našel.“ Položil ruku na dveře a chtěl je rozevřít. „Smím ji vidět?“

„Chlape, já neznám nikoho, kdo by se tak jmenoval. Okamžitě stáhneš nohu od prahu, nebo ti rozmačkám prsty na kaši,“ vyhrožoval mu Angoránec. „Majitelka těch hracích hodin je u mě ve službě a s její prací jsem docela spokojen.“

„Vy jste ji zaměstnal? Je to brojačka, velkostatkářka, vznešená dáma,“ rozčílil se Torben a zesílil tlak. „Asi bude nejlepší, když si ji rovnou odvedu. Na to, aby vám pucovala kliky, je jí moc velká škoda.“

„Tak vznešená dáma?“ procedil Angoránec opovržlivě. „Dám ti jeden návrh. Zaplatíš mi dvojnásobek toho, kolik jsem dal Lijokiům, a budeš si ji moct odvést. No, co si o tom myslíš?“ zatlačil dveře k prahu a nepříjemně zmáčkl Torbenovu nohu. „Nebo počkej… Jestli je v Tarpolu tak vysoce postavenou osobností, soudím, že mi za ni na stůl rádi přihodí pár zlaťáků navíc.“

„Pusťte ji na svobodu a rozejdeme se jako přátelé,“ vysoukal ze sebe Torben, jenž se vší silou vzpíral tlaku dveří. Prsty pravé nohy mu pod nimi uvízly, takže teď nemohl nohu stáhnout, ani kdyby chtěl. „Nebo toho budete litovat.“

„To je od tebe opravdu moc chytrý vyhrožovat muži, když ti noha uvízla pod jeho dveřmi,“ zasmál se Angoránec. Torbenovi se zdálo, že slyší, jak mu v botách křupají kosti. Majitel domu povolil tlak, aby nezvaný host mohl odtáhnout nohu do bezpečí. Okamžik poté se dveře s rachotem zabouchly, a kdyby korzár nohu včas neodsunul, určitě by mu polámaly nejednu kůstku.

Torben vztekle kopl do dveří. „Pusťte ji na svobodu!“ vykřikl. „To je protizákonný!“

Nad ním se otevřelo okno a v něm se objevil černý obličej pána domu.

„Zmiz odsud, než Kalisstroňanům prozradím, co se jim tu toulá ulicemi.“ Rogogarďanovu hlavu jenom o vlas minul obsah nočníku, potom obě křídla okna hlasitě zaklapla.

No dobrá, pro mě za mě, pomyslel si Torben a poškrábal se ve vousech. Tak to holt uděláme jinak.

* * *

Nočním Jökolmurem se uličkami plížilo deset černě oděných postav. Shromáždily se před domem, v němž se Torben onoho dne již jednou marně snažil dohodnout.

Prosím, ať jsou dost pevný, modlil se korzár a s rozmachem vyhodil do výšky hákovací lano. Hák se okamžitě zachytil o prádelní šňůry.

Tenké šňůry vydržely první zátěž. Torben se na laně opatrně soukal nahoru a dával pozor, aby se lano příliš nerozkmitalo. Po prádelních šňůrách přeručkoval k oknu do třetího patra, z něhož před časem zaslechl tóny hracích hodin. Tenkým kovovým proužkem objel rám, aby odtlačil háčky, jimiž bylo okno zevnitř zavřené.

Když se okno dalo otevřít, kývl na své společníky a v tichosti zmizel uvnitř domu. Ostatní na něho měli čekat a krýt mu záda, kdyby se dostal do nepředvídaných těžkostí.

Zdálo se, že hned na první pokus našel správný pokoj. Ve slabém světle měsíců rozpoznal v posteli čupřinu černých vlasů, které mohly patřit pouze brojačce. Díky těžké práci v posledních letech však už neměla tak útlou postavu. Tiše se plížil k posteli.

„Norino?“ zašeptal.

Postava v posteli se posadila, vlasy spadly na zem. „Já jsem věděl, že se sem vrátíš!“ vykřikl Angoránec a vrhl se na zmateného korzára. Oba muži upadli na zem a začali spolu na podlaze zápasit. Jednu chvíli byl nahoře jeden, pak zase druhý.

„Já ti ukážu, co to znamená krást,“ vyhrožoval snědý muž a zasypal Torbena sprškou ran. Ten se vší silou bránil, jenže pán domu ho popadl za límec a vyhodil ho oknem ven.

Rogogarďanovi se v posledním okamžiku podařilo zachytit prádelních šňůr, které ho zachránily před pádem na zem.

„Podívejte, tady někdo pověsil dlouhej ručník, aby uschl,“ zahalekal Angoránec z okna. „Hned se postaráme, aby ses třepetal jako nějakej prapor.“ Oběma rukama třásl šňůrami, až se jeho oběť začala bezvládně kymácet sem a tam.

„Tak snadno se mě nezbavíš!“ Torben jednou rukou vytasil dýku a přeřízl za sebou lano. „Hned se vrátím!“

Zhoupl se na šňůře a prorazil okno ve druhém patře, což mu vyneslo malou řeznou ránu na rameni. Kdyby však dopadl na dlažbu, nepochybně ho pád stál život.

Mírně otřesený se vyškrábal na nohy a okamžitě spatřil rozzuřeného pána domu, jak se k němu řítí.

Hbitým pohybem, který by dělal čest tarpolským tanečníkům na hracích hodinách, se muži vyhnul, popadl první židli, kterou měl na dosah, a praštil jí zuřícího Angoránce do zad. Židle se rozbila, muž zafuněl, zhroutil se na podlahu a nehýbal se.

„Sáms to chtěl,“ řekl zadýchaně Torben muži ležícímu v bezvědomí na podlaze. Pustil židli a naslouchal. V domě bylo nadále vše zticha.

Korzár pročesal místnosti v druhém patře, aniž by někde narazil na odpor. V první místnosti v nejvyšším patře zaslechl ze skříně zrádné zvuky. Ušklíbl se a otevřel ji. „Norino! Konečně jsem tě našel…“

Násada od koštěte ho udeřila do hlavy, před očima se mu roztančily hvězdičky. Hned poté ho násada smetáku udeřila podruhé. Torben rozeznal za zvednutými pažemi brojačku, která na něj s nahněvaným výrazem ve tváři znovu a znovu dorážela.

Po chvíli se mu podařilo chytit násadu koštěte a vykroutit ji ženě z rukou. Zato utržil kopanec do slabin, následovaným tvrdým hákem do nosu. Zaúpěl a složil se na zem.

„Zatraceně, Norino, to jsem přece já,“ zahuhňal nezřetelně. „Torben Rudgass, pamatujete si mě? Kapitán Grácie, která vás a všechny ostatní odvážela z Tularky…“

„Nevím, o čem mluvíš, holomku,“ odsekla žena. „Zmizni! Okamžitě! Jestli tě chytne milice, vsadí tě do želez.“

Torben se zmateně díval na ženu, protože dostal strach, že si ji s někým spletl. Ale nemýlil se. Urostlá velkostatkářka poněkud zestárla, ale obličej s vysedlými lícními kostmi se nezměnil, pořád ještě nosila dlouhé černé vlasy a jizva na spánku nepřipouštěla záměnu. Hnědé mandlové oči na něm pozorně spočívaly.

„Když nejste Norina Miklanovo, kdo tedy jste?“ zeptal se jí a opatrně se zvedl.

Teď ženin pohled znejistěl. „Já jsem… nevím… lidi mi říkají Tenka.“

„A odkdy tu jste?“

„Já tu jsem…“ Přiložila si jednu ruku ke spánku. „Přivedli mě sem Lijokiové.“ Zadívala se do prázdna a zničehonic se odmlčela, zatímco se jí rty nezvučně pohybovaly.

Zvenčí bylo slyšet táhlé hvízdnutí, varovný signál, že se brzy objeví městská hlídka.

„Musíme jít. Kde je vaše dítě?“ zeptal se Torben netrpělivě a uchopil ji za ruku. „Už nemáme čas.“

Rychle naházel některé ženiny šaty a trochu spodního prádla do velkého pytle, který ležel na dně skříně, nacpal k nim pár cenností jako odškodné za prožité utrpení a rozběhl se po schodech dolů. Apatickou ženu táhl za sebou.

Bez odporu se nechala odvést z domu a spolu s muži běžela pod ochranou temnoty k přístavu. Nepřítomný pohled se ani na okamžik nevyjasnil.

Krátce poté, co doběhli na loď, zvedl dvojstěžník kotvu, a když Angoránec v doprovodu milice dorazil do přístavu, našel tam pouze prázdné molo.

I.

„Věštkyně cítila, že jí skeptik nevěří. ‚Vidím ještě něco,‘ pravila mu. ‚Jeden muž ve zlaté róbě si přeje tvou smrt. Poslal atentátníky, kteří jsou na cestě do Čerkesu. Tam mají na tebe počkat a zabít tě, aby jisté tajemství zůstalo tajemstvím. Tvoje smrt má zabránit tomu, aby nikdo nikdy nemohl přijít na stopu nejvyššímu představenému řádu. Když zemřeš, nikdo nebude moci dokázat, že právě on tě vyslal zabít kabcara.‘

A protože hovořila o věcech, které jinak nemohl nikdo vědět, skeptik jí nakonec uvěřil.“

KNIHA VĚŠTKYNĚ
KAPITOLA IX

KALISSTRON, BARDHASDRONDA,
ZIMA 457/58 P. S.

„Kalisstra se od nás definitivně odvrátila, ztratili jsme její přízeň. Můžou za to jenom ti cizozemci,“ zaslechl Lorin, jak Akrarovi tvrdí nějaký muž. „A tys ještě vzal toho kluka k sobě do učení.“

„Uklidni se,“ snažil se Akrar neznámého ukonejšit.

„Ne, to nehodlám,“ rozčiloval se muž. „Kvůli nim sem přestala plout hejna ryb a lovci kožešin si rovněž stěžují. Říkají, že sobolů a hranostajů je mnohem míň než v minulých letech.“

„Kdybych jako Soini sedával od rána do večera v putyce a ohříval se u ohně místo toho, abych kontroloval pasti, taky bych neměl na prodej žádné kůže,“ oponoval kovář. „Oba dobře víme, že Soini je hrozný lenoch a taková výmluva se mu moc hodí, nemám pravdu?“

„Ale ryby jsou pryč!“ Mluvčí, kterého Lorin neviděl, tvrdošíjně trval na svém. „Tu máš, vezmi si peníze a dej mi hřebíky, které jsem si objednal.“

Chlapec vyšel z dílny, pytlík s hřebíky držel v ruce. „Tady je máte, vážený pane. Zde máte svoje zboží. Třicet dlouhých hřebíků.“

Muž, který nade vší pochybnost patřil k tesařskému cechu, na něj nevlídně pohlédl. „Tady máme ten důvod, proč je město na tom tak špatně.“ Nevrle vzal Lorinovi pytlík z ruky a vyzkoušel si jeden ze železných hřebů. Spokojeně ho pak zase strčil dovnitř. „Dobrá práce, Akrare.“

„Ty vyrobil chlapec,“ prohodil kovář bezvýrazně. „Na jemnou práci je hrozně šikovný.“

Tesař zamyšleně potěžkal hřebíky v ruce a pak je uschoval. Bez pozdravu vyšel ven a probojovával se nově napadaným sněhem, sahajícím lidem v uličkách a ulicích Bardhasdrondy až po kotníky.

„Kdyby nám Bledá bohyně posílala ryby s takovou velkorysostí jako tuhle bílou nadílku z mračen, vydržely by nám zásoby sušených ryb aspoň na sto let,“ povzdechl si Akrar a širokou, mozolnatou rukou pohladil Lorina po hlavě. „Neposlouchej, co si lidi povídají. Prostě jenom hledají někoho, na koho by mohli svést vinu.“

„To samé říká i Arnarvaten,“ poznamenal hoch a přešel k výhni. Chtěl pozorovat, jak žhnoucí uhlíky hrají všemi barvami. Připadalo mu, že jak uhlíky, tak i oheň, který rozdmýchávají, jsou živé bytosti. „Ale pořád ještě nám vytloukají okna, i teď, když jsme se přestěhovali do přístavu. Matuc se už ani neodvažuje otevřít okenice. A taky nemáme peníze na nové sklo.“ Šlápl na měch, maličké plamínky zaprskaly a probudily se k životu, z ohniště vzlétlo hejno jiskřiček a tančilo komínem vzhůru.

„Lidi mají žaludky až někde u kolen, pak rychle ztrácejí smysl pro spravedlnost,“ snažil se mu kovář vysvětlit náladu svých krajanů. „Ale až dorazí dodávky obilí, brzy se zase uklidní, však uvidíš.“ Podal mu dlouhý kus železa. „Pojď, ukážu ti, jak se vyková pořádný nůž. Člověk na to musí mít správný cit, a jak to tak vypadá, máš větší nadání na opravdu jemnou práci.“

Pod Akrarovým vedením Lorin postupně vytvaroval ze surového materiálu docela obstojný nástroj na krájení. Potom se posadil k brousku, aby oceli dodal patřičnou ostrost.

Pyšně mistrovi předvedl dokončenou práci a Akrar uznale pokýval hlavou.

„Tvůj první nůž se ti povedl moc pěkně, Lorine.“ Pohlédl útlému chlapci do očí. „Myslím, že by z tebe byl mnohem lepší výrobce šperků než kovář. Jemná práce ti sedí líp. Navíc – a to nemyslím ve zlém – nejsi zrovna stvořený pro těžké kladivo.“

Učeň protáhl obličej. „Takže se k ničemu nehodím?“

„Ale ano, ale ano,“ spěchal Akrar s ujištěním. „Byl bys pravděpodobně výborný kovář, ale na těžké práce jako okování koně bys vždycky musel mít pomocníka.“ Poklepal chlapci na rameno. „Samozřejmě u mě můžeš dále zůstat. Ale kdybys chtěl, poptám se, jestli by tě nevzal k sobě některý ze zlatníků nebo klenotníků.“

„Ha, ha, to určitě, Akrare,“ mávl Lorin odmítavě rukou. „Toho malého cizozemce, který zabil Kalisstřina gamura a nese vinu na veškerém neštěstí, které město potkalo, toho by určitě chtěli mít u sebe v dílně.“

Kovář se musel dát do smíchu. „Nedívej se na všechno tak černě. A teď utíkej domů a ukaž Matucovi a Fatje ten nůž.“

„Tak dobře. Zítra na shledanou, Akrare.“ Lorin si oblékl zimní bundu a vyšel ven.

Ani ve snu ho nenapadlo vrátit se na hausbót. Nejdříve si chtěl vyzkoušet nový větroň, který si s Blafjollovou pomocí postavil.

Větroň byl mnohem lepší než ten, který mu Byrgten rozbil. Rád by si ho vyzkoušel v závodě s ostatními chlapci, ale nikdo z nich nechtěl. V Barhasdrondě získal téměř legendární pověst, že všemu a všem přináší jen neštěstí.

Většina přístavu byla v zajetí vrstvy ledu, průjezdná zůstala pouze část uměle vytvořeného zálivu a správce přístavu se spolu s pomocníky každý den ráno staral o to, aby tak zůstala. Lodě s obilím, připlouvající od jihu, potřebovaly místo, kde mohou zakotvit.

Jinak působily přístavní hráze podivně zpustle. Malé loďky byly vytažené z vody, velké čluny na lov velryb ležely pohřbené pod silnou vrstvou sněhu.

Rybáři neměli co dělat. Mohli pouze vysedávat v loděnicích a spravovat sítě či plést nové v naději, že Bledá bohyně jim konečně pošle ryby, na které bylo obyvatelstvo tak zoufale odkázané. Komíny udíren čněly k obloze, bez kouře i bez oné typické, lákavé vůně, kterou jinak šířily do celého okolí.

Lorin cítil špetku viny, když se mu před očima objevila bezútěšná, liduprázdná místa a zákoutí. Už by ani nedokázal spočítat, kolikrát se modlil, zpočátku pouze ke Kalisstře, později i k Ulldraeli Spravedlivému a k Taralei, všemocné bohyni. Jenže jak to tak vypadalo, žádný z bohů nejevil ochotu zasáhnout, aby se věci obrátily k lepšímu.

Třeba by opravdu bylo lepší, kdybychom z města odešli? Tuto otázku si určitě kladl nejméně stokrát. Ode dne, kdy se doslechli, že nějaká divná žena, jejíž popis silně připomínal Paktaï, se nalodila na palubu lodi plující do Tarpolu, žili přece jen v menším strachu. Přesto zůstávaly obavy, jestli jim od Nesrecy a jeho pomocníků nebude brzy hrozit další nebezpečí. Zároveň si nesčetněkrát kladli otázku, jestli se Paktaï před odjezdem nepodařilo vypátrat, kde žijí. A jestli se žena hodlá vrátit.

Matuc okamžitě zavrhl myšlenku na stěhování někam jinam. Cítil, že je povolán pomoci, aby se v osudem zmítané Bardhasdrondě opět rozšířila víra ve Spravedlivého.

Lorinova starší sestra chtěla zůstat u Arnarvatena a Valjakov dal nespokojeným zabručením najevo, že nevidí jediný důvod nechat se ,hrstkou malověrných zahnat na útěk‘ – jak tomu říkal.

Chlapec zahloubaný v neútěšných myšlenkách vystrkal větroň na zledovatělý písek a vyměnil kolečka za sanice. V podmínkách, jaké za tohoto počasí vládly, byly mnohem vhodnější.

Zahlédl, jak v dálce sviští po sněhu a ledu další větroně. Šálem si několikrát omotal obličej, volnou nechal pouze maličkou škvíru pro oči a naskočil na úzké sedadlo. Jakmile se plachty nadmuly větrem, rozjel se i Lorin. Město a jeho starosti nechal daleko za sebou.

Díky malé váze a vysoké rychlosti, kterou nový větroň dosahoval, patřil k několika málo šťastlivcům, kteří se mohli odvážit vjet na sanicích v plné rychlosti na pár okamžiků i na vodu. Přesto byl tento manévr dost nebezpečný, protože kdyby vítr jen na chviličku zeslábl, rychle by v ledovém moři zahynul.

Lorina však tato výzva nesmírně vzrušovala. Byl jediný, kdo zvládl klouzat po hladině více než sto kroků. Přitom si sám zakázal využívat svých magických schopností. Používal je pouze k tomu, aby si usnadnil řízení větroně. Tam, kde ostatní museli tahat lanka, se on jen na chvíli soustředil a plachta se vyrovnala jakoby sama od sebe.

Ostatní děti si ho všimly a širokým obloukem zamířily zpátky do přístavu.

Aspoň budu mít víc místa, zamračil se v duchu a magií natočil plachtu tak, aby se do ní vítr opíral naplno. Ledový vítr ho bičoval do tváře, ale on si při tom jen radostně výskal.

Lorin se řítil zasněženým pobřežím tak daleko jako málokdy a pohled mu tu a tam zabloudil k ohňovým věžím, které se co pět mil hrozivě tyčily na skalních útesech a jako zvednuté ukazováčky mířily k šedé obloze.

Ve věžích seděly hlídky, které pozorovaly, jestli a kdy se nedaleko pobřeží objeví vraky nebo plující lodě. Pomocí kouřových a ohňových signálů, které se město od města od sebe lišily a často se měnily, signalizovaly, co se k osadám blíží a jestli se nenaskýtá naděje na tučnou kořist.

Z tohoto kamenného trůnu tehdy hlídka objevila i vrak lodi jeho pěstouna a starší sestry. Jim tedy do jisté míry děkoval za to, že je vůbec ještě naživu. A já jsem vám za to přinesl jenom neštěstí.

Když se při další příležitosti zadíval nahoru na strmé skalní útesy, postřehl maličký sloupeček kouře, který stoupal od jedné věže, ale hned poté zase pohasl.

To bylo neobvyklé.

Lorin věděl, že každou hlídku tvoří pouze nejspolehlivější muži, kteří se v obsluze signálních zařízení dokonale vyznají. Chyby jako náhodné vyslání signálu u nich prostě nepřicházely v úvahu.

Zpomalil jízdu, natočil větroň a nasměroval ho ke schodům, které se téměř svisle zařezávaly do skal.

Opatrně začal stoupat nahoru. Nesprávný krok znamenal pád, který by člověk jen stěží přežil. Čím výše stoupal, tím byl obezřetnější. Vítr mu zalézal pod šaty, prsty měl i přes rukavice tak zmrzlé, že je skoro necítil. Nechtěl se však vrátit, na to už vylezl příliš vysoko.

S námahou vyšplhal po posledních schodech a plácl sebou do sněhu, aby nabral dech. Dvě stě kroků od něj stála ohňová věž, cíl jeho krátkého, zato namáhavého šplhání. Lorin se neohrabaně zvedl a razil si cestu hlubokým sněhem. Zdálo se mu, že tady nahoře je ještě větší zima než na břehu, a proto pospíchal, aby se co nejdříve dostal do úkrytu za hrubými hradbami kulatého objektu.

Na vyhlídkové terase se objevila něčí postava a Lorin jí vesele zamával.

Muž poněkud váhavě opětoval pozdrav a zmizel uvnitř věže. Když hoch dorazil ke dveřím, byly již otevřené. Typický Kalisstroňan se zelenýma očima a vyholeným vousem držel dveře dokořán a přátelsky ho zval dovnitř.

„Ty ses odvážil vylézt sem za takového počasí?“ zeptal se ho udiveně.

„Ano,“ klepal se Lorin zimou a cvakal zuby. Vděčně přijal šálek čaje, který mu muž podal.

„A tos zvládl úplně sám?“ Chlapec přikývl, měl pocit, že má místo obličeje kus ledu. „Jak se ten statečný mladý muž jmenuje?“

„Lorin,“ zadrmolil a čekal, že mužovo přátelství a pohostinnost rázem ochladnou. K jeho údivu se však na hlídačově chování nic nezměnilo.

„Chceš se později taky stát hlídačem ve věži?“ vyptával se muž a pozorně sledoval hocha popíjejícího čaj.

„Moc rád. Ještě raději bych šel k milici. Ale oni mě nevezmou.“

„Pročpak? Takový odvážný chlapec jako ty by si to určitě zasloužil. Nebo už snad máš moc slabé oči?“

Teď už hlídač vzbudil v Lorinovi nedůvěru. Jeho jméno znal ve městě každý a nejpozději v téhle chvíli by hlídač musel vědět, že jako cizozemec nikdy nedostane svolení stát se členem městské domobrany. Tady něco nesouhlasilo.

„Co bylo předtím s tím ohněm?“ zeptal se zvědavě.

Mužův obličej náhle prozrazoval vzrůstající napětí. „Proč? Byly kouřové signály vidět zdaleka?“

„Já nevím,“ zalhal Lorin a přelétl pohledem místnost. Zdálo se, že je všechno v pořádku. „Možná už ten poplach nahlásili dále.“

„Zatraceně,“ uklouzlo hlídači. „Chci říct, to by bylo proklatě špatné. Nedopatřením jsem při obhlídce na terase zakopl o nádobu s olejem, a než jsem stačil něco udělat, trochu se tam zakouřilo.“

„Potom teda prostě pošlete signál, že je po nebezpečí,“ navrhl chlapec. „Tři krátké tečky.“

„To je dobrý nápad, maličký. To bych asi měl udělat, co říkáš?“ Hostitel se rychle zvedl a vyběhl po schodech nahoru. „Naber si tolik čaje, kolik chceš.“

Lorin na to neměl ani pomyšlení. Signál, který hlídači napověděl, znamenal ,poplach‘. A skutečnost, že muž neznal ani nejjednodušší signály, nevěstila nic dobrého.

Rychle postavil pohár s čajem na stůl a následoval falešného hlídače.

Když ušel asi třicet kroků, uviděl, jak po podlaze stéká tenoučký, červený proužek. Krev? pomyslel si Lorin vyděšeně. Nahmatal nůž, který nosil pod hrubou koženou bundou, a vytáhl jej z pochvy.

Se směsí strachu, zvědavosti a nikdy nepoznaného vzrušení opatrně stoupal po zbývajících schodech nahoru. Srdce mu bušilo až v krku.

Muž stál k němu obrácený zády, před ním ležela zastřešená velká mísa s uhlíky, v níž se plazily maličké plamínky ohně, a snažil se napolo vyhaslé kousky uhlí přivést opět k životu. Napravo a nalevo od něj leželi tři mrtví, z kaluží teplé krve, které je obklopovaly, se ještě kouřilo.

Lorin si rukou zakryl ústa, aby potlačil výkřik. Co má teď dělat?

Oheň zaprskal a ožil. Vrahova ruka se vydala na cestu k řetězu spojujícímu mechanismus sklopné stříšky s nádobou s olejem.

Když Lorin tiše zvracel, muž se otočil.

„Tady byl někdo moc zvědavý, co?“ Vytasil zpod kabátce dýku a rozběhl se k chlapci. „Máš smůlu, malý.“

Hoch se na podpatku otočil a hnal se po schodech dolů, doběhl ke dveřím a rozrazil je. Potom se rychle schoval za závěsem.

Jeho pronásledovatel proběhl kolem Lorinova úkrytu, nechal se zmást chlapcovou lstí a vyběhl ven.

Lorin zabouchl dveře. Těžké závory s rachotem zapadly na místo a zablokovaly vchod. Musím město varovat, bůh ví, co měl ten chlap v plánu.

Ztěžka se nadechl a opět vyběhl po schodech nahoru. Z terasy se nejdříve podíval dolů na útesy.

Na tuto část pobřeží nemohl ze svého větroně za jízdy dohlédnout, takže strnul úžasem, když spatřil velké množství lodí, které se shromáždily u břehu dole pod ním.

To musí být Lijokiové, prolétlo mu hlavou. Všechno nasvědčovalo tomu, že pobřežní lupiči právě obírají o náklad několik těžkopádně vypadajících lodí, zabořených kýlem do písku.

Když se jeden z pytlů natrhl, pochopil, co si Lijokiové zrovna neprávem přisvojují. Do moře padala drahocenná zrníčka. Připravili léčku na lodě přivážející obilí! Musím o tom okamžitě dát zprávu milici!

Když se Lorin otočil, stál vrah hlídačů z věže přímo před ním. V ruce držel vytaženou zbraň a okamžitě zaútočil.

Hoch podběhl pod blížícím se nožem, jak ho to Valjakov naučil, a prosmýkl se muži mezi nohama.

Potom vyskočil a zatahal za řetěz, aby do plamenů přilil proud oleje. Už dávno nehrálo podstatnou roli, jestli odešle nějakou konkrétní zprávu, důležité bylo, aby zburcoval ostatní ohňové věže. Zahákl řetěz, aby do mísy neustále přitékala další hořlavá kapalina.

Z věže začal stoupat mohutný černý oblak, který byl stále větší a větší.

Lijoki zaklel a znovu se na Lorina vrhl. Podpatek chlapcovy boty prudce vrazil útočníkovi do nártu. Lorin mu zároveň magickými silami zasadil ránu do prsou, která muže odmrštila k nádobě s olejem. Hořlavina se rozlila po celé pravé straně vrahova těla.

Chlapec nabral špičkou nože rozžhavený uhlík a mrštil jím po muži.

Útočníkův kabátec byl v mžiku v plamenech. Pobřežní lupič se po hlavě vrhl přes cimbuří věže, aby oheň uhasil v hlubokém sněhu.

Lorin objevil hák a lano, s jejichž pomocí se muž zřejmě dostal na věž a překvapil hlídače. Bez dlouhého uvažování vytáhl lano nahoru, zatímco se pobřežní lupič převaloval v oblaku kouře ve sněhu.

Lupiči dole na pobřeží si mezitím všimli černého oblaku, překládání nákladu od této chvíle probíhalo mnohem hektičtěji. Z ostatních ohňových věží nyní rovněž stoupaly k obloze sloupy kouře. Hlídači požadovali vysvětlení a zároveň vysílali varovné signály.

Lorin v duchu viděl, jak milicionáři obsazují služební větroně a malá armáda se vydává na cestu.

A rovněž tušil, že to, co se právě přihodilo, budou Kalisstroňané klást za vinu zase jenom jemu.

Přesto ho zalévala pýcha nad tím, že to byl právě on, komu se podařilo odhalit podlý přepad a opětovně dobýt ohňovou věž. Tím však z jeho strany skončila veškerá další účast na této akci. Ze strážní terasy nemohl nijak zasáhnout, musel pouze nečinně přihlížet, jak Lijokiové nasedají do člunů a mizí s kořistí v dálce, zatímco se na břehu objevovaly plachty prvních větroňů.

Milice přijela příliš pozdě. Zatkla pouze vraha hlídačů věže, který nestačil včas sejít na pobřeží.

* * *

Starosta Kalfaffel kroužil se starostlivým výrazem ve tváři kolem zbylých padesáti pytlů s obilím, které milice složila v městském skladišti. „To nám nebude nikdy stačit, aby všichni občané úspěšně přežili zimu,“ usoudil cerêl hořce. „Skutečně se nám hromadí jedno neštěstí za druhým.“

Rantsila, velitel městské domobrany, se tvářil velice rozzlobeně. „Jako kdyby Lijokiové přesně věděli, kdy má dodávka dorazit.“ Kopl do jednoho pytle. „Pravděpodobně to taky věděli, protože je někdo z města včas informoval.“

„Zrada?“ zeptal se drobný cerêl nevěřícně. „Se vší úctou, tomu já opravdu nevěřím. Nezdá se mi, že by jeden jediný z obyvatel města byl schopen udělat něco takového. Koneckonců všichni sedíme v jednom člunu.“

„Musíme se jenom porozhlédnout, ve kterém domě nevypukne v nejbližších týdnech hlad, a jsem si jistý, že tak vypátráme viníka.“ Rantsila potřásl hlavou. „Kdyby jim někdo neprozradil, který den má zásilka dorazit, nikdy by se Lijokiům přepad nezdařil. Všechno si předem přesně naplánovali, včetně zavraždění hlídačů věže.“

Kiurikka chtěla otevřít ústa, ale Kalfaffel zvedl ruku a zarazil ji. „Velekněžko, jestli teď chcete říct, že to všechno se stalo jenom proto, že se cizozemci rouhají Bledé bohyni, šetřete dechem. Výjimečně by se na této naší situaci mohla podílet nějaká osoba z Bardhasdrondy. To nemůžete oddiskutovat, na to jste příliš moudrá a rozvážná. Raději se modlete, abychom v příštích dnech odněkud dostali něco k jídlu.“

Všichni tři lidé se rozhlédli kolem sebe po prázdném skladišti. To mělo být tou dobou plné obilí, nyní však město stálo před nejhorší katastrofou za několik posledních desetiletí.

„Jak to tak vidím, budou obyvatelé muset nejdříve sníst svá domácí zvířata,“ uvažovala nahlas velekněžka. „Potom pošleme milicionáře, aby chytali krysy. Kdyby nám ta havěť došla dříve, než dorazí pomoc, víte, co bude Bardhasdrondu čekat.“ Její hlas se zlověstně rozléhal téměř prázdnou budovou. Udeřila koncem hole o zem. „I když to nechcete slyšet, starosto, cizozemci sem přitáhli Ulldraela a tím na nás seslali Kalisstřin hněv. Možná že s tím přepadem nemají nic společného. Dokážu si však docela dobře představit, že se s pobřežními lupiči spolčili z čiré zlomyslnosti. Uvažte, kdo byl na místě jako první a ohlásil, co se děje, až když bylo příliš pozdě.“

Cerêl na ni nevlídně pohlédl. „Taková slova si pěkně necháte pro sebe. Vaše domněnky jsou natolik zmatené, že by i malé dítě poznalo, že to, co říkáte, jsou samé nesmysly.“

„Jsem si jistá, že hodně lidí ve městě smýšlí jinak,“ odporovala velekněžka řezavým hlasem. „Ostatně mě napadlo, že žádný z těch cizozemců nemusel přes zimu hladovět, přestože neměli skoro žádné peníze, zatímco mnoha jiným padají šaty z vyhublého těla, a to navzdory všem přídělům.“

„Je hrozná škoda, že cerêlové proti hladu nic nemají,“ litoval Rantsila. „Ale možná bychom měli člun těch cizozemců skutečně prohledat. Jestli u nich najdeme pytle s obilím, budeme mít alespoň viníky, které bychom mohli lidem ukázat.“

„Vy všichni si to děláte moc jednoduché, když jde o to najít jednoho nebo hned několik zrádců,“ vynadal jim Kalfaffel rozčileně. „Bylo by moc krásné, kdybychom okamžitě měli po ruce obětní beránky, já vím. Ale smiřte se s tím, že ti, co za to nesou odpovědnost, pocházejí z našich vlastních řad a pravděpodobně co nejhlasitěji cizozemcům nadávají, zatímco se těší na koláče a chleba, které si doma potají upečou. Ať se jimi třeba udusí!“

Po starostově výbuchu se nikdo z přítomných neodvážil nic říct.

Kolem budovy se proháněl zuřivý vítr, otřásal a zmítal trámovím a přinášel ještě krutější mráz a ještě více sněhu. Během několika příštích hodin město beze zbytku zapadne v návalu bílé nadílky.

„Nezměnila jsem názor, starosto,“ trvala Kiurikka na svém. „Nařiďte důkladné vyšetřování, proč ti tři v zimě nikdy nemuseli trpět bídou a nouzí, přestože neměli skoro žádné peníze. Brzy uvidíte, že právě oni jsou ti zrádci. A potom s radostí přijmu vaši omluvu.“

Dveře do haly se rozevřely a dovnitř vstoupili Matuc s Lorinem, navlečení do huňatých kožešin, aby se chránili před zuřící sněhovou bouří.

„No to se výborně hodí,“ procedil Rantsila skrz zuby a mírně se narovnal. „Tím jsme si ušetřili cestu.“

„Zdravím vás, vážená dámo a pánové. Ulldrael Spravedlivý nechť chrání vaše kroky a poskytne vám stravu,“ volal duchovní zdaleka, zatímco k nim kulhal. Lorin se nesměle usmál na starostu, který jeho úsměv opětoval. „Můj chráněnec mi vyprávěl o dobrodružství, které právě zažil.“

„Tvojí vinou,“ zasyčela Kiurikka na Matuce, „je město odsouzeno k zániku, jedině snad kdyby se Kalisstra dala usmířit nějakou obětí.“

„A co kdyby Ulldrael Spravedlivý uskutečnil zázrak?“ odvětil mnich přátelsky.

„Ty a Spravedlivý přece nesete za všechno zodpovědnost,“ odsekla velekněžka vztekle, ale cerêl zpozorněl.

„Domnívám se, Matuci,“ dal se do řeči, „že tě cesta nezavedla do této budovy jen tak náhodou.“

„Přesně tak to je, starosto.“ Matuc se rozhlédl po přítomných. „Když mi Lorin povyprávěl, že Lijokiové připravili město o zásilku s obilím, hned jsem věděl, že přišla moje příležitost ukázat, jak nás může Ulldrael ve své dobrotě všechny zachránit.“

„A jak by to měl udělat?“ chtěla vědět Kiurikka. Velekněžčiny zelené oči plivaly směrem k duchovnímu jed a žluč, ten však její nepřátelské chování velkoryse přehlížel. „Zařídí, aby z nebe pršelo obilí nebo aby rostlo na střechách?“ vysmívala se mu.

Matuc místo odpovědi vytáhl pravou ruku z kapsy kabátu, rozevřel dlaň a ukázal přítomným plod velký asi jako hruška, s tmavohnědou slupkou. „Ulldrael Spravedlivý nade mnou bděl už od loňského roku.“

„Co to má být?“ zeptal se velitel milice a vzal plod do ruky. „Je to tvrdé.“ Opatrně přičichl ke slupce. „A nemá to vůbec žádnou vůni.“ Podal věc starostovi. „Vysvětlete nám to.“

„Když nás Ulldrael před řádkou let vyplavil ve své milosti na břeh, přišli jsme o téměř veškerý majetek,“ vyprávěl Matuc. „Kromě svých životů jsme zachránili pouze jeden pytel s něčím, co na Kalisstronu zatím nebylo. Právě to držíte v prstech. To, co vypadá tak nevzhledně, je sladká hlíza.“

„No a?“ zavrčela Kiurikka nevrle a podívala se na plod.

„Když se hlíza uvaří ve slané vodě, má výbornou chuť a zažene hlad,“ vysvětlil Matuc a obličej mu zářil radostí. „Představte si, z téhle jediné hlízy, které na Tarpolu pěstujeme už celá staletí, získáme deset až dvacet nových.“

„Na to, abychom je zasadili, je zřejmě trochu pozdě,“ prohodil Rantsila nabroušeně. „A jedna hlíza bude sotva stačit na to, aby uživila všechny obyvatele našeho města. Abyste z ní nakrájel plátky pro všechny, musel byste mít hrozně ostrý nůž.“

„Výhodou sladkých hlíz je, že se jim daří dokonce i v tom nejchladnějším podnebí. Nepotřebuje světlo, jenom trochu hlíny.“ Stařičký muž si neodpustil triumfální výraz. „Stará Stápa mi přenechala všechnu svou půdu, abych na ní pěstoval sladké hlízy, a nikdo z vás si ničeho nevšiml. Rok co rok jsem je znovu sázel, a když jsem se v létě doslechl, že ryby nepřipluly, šel jsem do rizika.“ Matuc se posadil na malou hromádku pytlů. „Zasadil jsem všechny hlízy, které jsem měl. Teď už musí být zralé a mráz je uchovává, že zůstanou jedlé. Jediné, co musíme udělat, je rozmrazit půdu a hlízy vyhrabat. Ulldrael Spravedlivý nás zachránil.“

Kiurikka mlčela, Kalfaffel se udiveně díval na duchovního a Rantsila pohlédl na velekněžku, jako kdyby chtěl něco říct.

„To je důvod, proč jste nemuseli trpět hladem, že ano?“ zeptal se cerêl s úlevou v hlase. „Uskladnili jste si zásobu hlíz.“

Chlapec přikývl. „I když nám díry po penězích čouhaly ze všech kapes, sklidili jsme dost velkou úrodu, takže nás příděly nijak nezasáhly. Já jsem náš podíl vždycky odnesl do Kalisstřina chrámu, aby chudí měli co jíst.“

Velekněžka protáhla obličej, zahanbeně sklopila hlavu.

Velitel milice udělal několik kroků vpřed a podal zmatenému duchovnímu ruku. „Přestože jste to předtím nemohli slyšet, hovořil jsem o vás dost škaredě. Přijměte za to moji omluvu.“ Milicionářovy zelené oči se upřeně zadívaly na duchovního, vyzařovala z nich upřímnost a čestnost.

„To s radostí učiním,“ souhlasil Matuc a zvedl se z pytlů. „Uvažoval jsem ještě o jedné věci.“

„Povídejte,“ přikývl Kalfaffel. „Ani nevím, jak vám já i celé město máme poděkovat.“

„Pan Rantsila mě přivedl na jednu myšlenku. Kdyby pár těch hlíz zbylo, mohli bychom je přece hned znovu zasadit.“ Matuc zadupal dřevěnou nohou na podlahu haly.

Cerêl pochopil. „Převezeme rozměklou hlínu do haly a pár hlíz hned do ní zasadíme, že ano?“ Nadšeně zatleskal rukama. „Mohli bychom si tak zřídit zásobu, která bude neustále dorůstat. Ale jak dlouho trvá, než jsou zralé?“

„K dozrání potřebují dva až tři měsíce,“ odhadoval Matuc. „Ale kdyby se nám podařilo zvýšit v hale teplotu, mohlo by se nám to podařit i rychleji. Museli bychom to vyzkoušet.“

„Pak bychom se toho měli odvážit,“ zasmál se Kalfaffel. „To je historický okamžik pro celý Kalisstron. Poprvé nám projevuje přízeň jiné božstvo. Je šťastnou souhrou osudu, že se této milosti dostává právě Bardhasdrondě.“

„Myslím, že Spravedlivý měl tomuto městu co splácet.“ Mnich pokýval hlavou. „Mám však jednu podmínku.“

„A ta by byla?“ zeptal se starosta opatrně.

„Žádné peníze, to by nebylo správné,“ uklidnil muže Matuc. „Požaduji pouze to, aby se lidé dověděli, díky komu dostali sladké hlízy, a že Ulldrael Spravedlivý byl ten, kdo je zachránil před smrtí hladem. To je všechno.“

„O to se postarám,“ přikývl milicionář. „Kiurikka proti tomu jistě nebude nic namítat,“ prohodil a otočil hlavu.

Velekněžka však mezitím v naprosté tichosti odešla.

„Mimochodem, to, cos udělal, bylo velice odvážné,“ prohlásil Rantsila a sklonil se k Lorinovi.

„Budu pak moct vstoupit do milice, až budu velký?“ odvážil se chlapec vyrukovat s otázkou, aby využil příhodných okolností.

Muž si vyměnil s cerêlem rychlé pohledy. „Ne, mladý muži. Tak daleko bych nešel. Řády stanoví, že do řad obránců města nesmí vstoupit žádný cizozemec, bez ohledu na to, jak je oblíbený nebo neoblíbený.“

„Copak opravdu neexistuje žádná možnost?“ Lorin zklamaně stiskl rty. „Hrozně moc bych si to přál.“

„Možná by se dalo něco udělat,“ prohodil starosta tajnůstkářsky. „Souhlasil bys s místem hlídače na věži?“ Rantsila se zamyšleně zadíval na starostu. „Pokud si to dobře pamatuji, řády se omezují pouze na milici,“ vysvětloval Kalfaffel. „A protože se chlapec již jednou projevil jako velice pozorný, myslím, že by si tento úkol zasloužil.“ Pohlédl na Lorina. „Nuže, mladý muži, jak to s tebou vypadá? Zamlouvala by se ti taková možnost?“

„Sice to není milice,“ odvětil chlapec, kterého tato vyhlídka značně povzbudila, „ale měl bych z toho radost. Nejsi proti, Matuci, že ne? Prosím, řekni ano. A zeptám se i Valjakova. Byla by z nás výborná dvojice, která by město pozorně střežila a varovala obyvatele před každým nebezpečím.“

Duchovní se pousmál. „Ale samozřejmě, Lorine.“

Chlapec se vrhl pěstounovi kolem krku. „Děkuju. Já už znám nazpaměť všechny signály, které musí hlídač na věži umět.“ Odhrkával znamení, chrlil je jako vodopád jedno za druhým, až ho Rantsila zabrzdil.

„Dost, to stačí, vidím, že je znáš. Z něho bude jeden z nejlepších hlídačů, jakého jsme kdy na nějaké věži měli,“ zasmál se. „Ale nic víc z toho nekouká, Lorine. Přání stát se milicionářem ti nebudeme moci splnit.“

Kalfaffel si vyhrnul límce kabátu. „Vrátím se na radnici a hned rozešlu po městě vyvolávače. Nejdříve přece musíme leccos zorganizovat, jestli chceme ty…“

„Sladké hlízy,“ pomohl mu Matuc s úsměvem.

„Přesně tak, sladké hlízy svézt z pole.“ Starosta byl celý bez sebe. „Matuci, už jsem viděl, jak město podruhé zanikne, ale díky vaší prozřetelnosti bude zachováno.“

„A díky milosti Spravedlivého, na kterou bychom při vší radosti neměli zapomenout,“ dodal mnich. „Doprovodím vás a všem vysvětlím, jak si to pěstování sladkých hlíz v hale představuji.“

Krátce před tím, než došli ke dveřím, se cerêl otočil. „Nechci ve vás vzbuzovat marné naděje, Matuci. Nejspíš nemůžete počítat s velkými díky. Kiurikka se určitě brzy postará o to, aby lidé považovali Ulldraelovy dary za projev milosti Kalisstry.“

„Já pevně věřím, starosto, že si alespoň někteří obyvatelé města zachovají v paměti, komu vděčí za život. A těch pár mi bude stačit, abych s jejich pomocí rozšířil slova Spravedlivého po celém Kalisstronu.“

„Vidím, že máte hodně velké plány,“ poznamenal Kalfaffel. „Respektuji vaše úmysly, ale pochybuji, že se vám zdaří.“ Drobná postava zmizela po několika krocích ve vířících vločkách sněhové bouře.

Uvidíme, řekl si Matuc v duchu klidně. Víra přinese plody stejně jako sladké hlízy. Pokud jenom jednoho jediného Kalisstroňana obrátím na víru, přivede dotyčný na Ulldraelovu stranu deset dalších, a to s naprostým přesvědčením o správnosti svého jednání.

„Odkud Lijokiové vlastně věděli, že má náklad s obilím právě teď dorazit?“ zeptal se Lorin Rantsily, když chtěl velitel vyjít z haly.

„Ty jsi přece hlava otevřená,“ opáčil milicionář. „Co si myslíš?“

Chlapec na okamžik zauvažoval, potom obrátil pohled modrých očí k veliteli. „Asi jim to někdo řekl.“

„To si myslíme i my. Doufám, že toho chlapa najdeme dříve, než jedné noci otevře těm krvežíznivým lumpům městské brány a oni nám ve spánku podřežou krky.“

„Matuci, víš co? Ty budeš mezi Kalisstroňany dělat misionáře a já spolu s Valjakovem najdu toho zrádce,“ přerozdělil Lorin úkoly, což mnicha velice pobavilo. „Až toho odpadlíka vypátrám, tak mě lidi sami od sebe pošlou do městské domobrany.“

„Takového hrdinu bychom samozřejmě museli do našich řad přijmout s otevřenou náručí,“ zasmál se Rantsila. „A teď dávej pozor, aby tě vítr neodnesl na půl cesty. Vyřiď sestře, že ji moc pozdravuju.“ Velitel milice vyšel ven. Lorinovi se však zdálo, že viděl, jak mu zrudly uši.

„To se Arnarvatenovi nebude vůbec líbit,“ zamumlal s úšklebkem. „Meč proti veršům. To bude ještě veselé.“

„Pojď už, ty užvaněný uličníku,“ nařídil mu Matuc. „Všechny tyhle krásné novinky musíme povyprávět tvojí sestře.“

VELKOŘÍŠE TARPOL, KRÁLOVSTVÍ BARKIDA
(DŘÍVĚJŠÍ TÛRIS),
ZAKÁZANÉ MĚSTO, POČÁTEK JARA 458 P. S.

Pashtak cílevědomě chvátal ulicemi města, nedíval se doprava ani doleva a neradoval se z dosažených úspěchů, jak měl jinak ve zvyku.

Vnitřní část Sinuredova města byla kompletně dostavěná. Budovy se překonávaly v nádheře, staré ornamenty, které dobyvatelé před 450 lety s námahou rozbili, se opět skvěly na zdech a chrám postavený na Tzulanovu počest se v celé své kráse tyčil k oblakům.

Pashtak však nevěnoval pozornost ani nablýskané fasádě Sinuredova paláce z černého, rudě žilkovaného pazourku, ani mohutným žulovým zdem znovu vybudované pevnosti válečného knížete. Zadumán v myšlenkách a se sklopenou hlavou pochodoval rovnou na „Shromáždění pravověrných“. Důvod, proč se Tzulánci a bahenní stvůry znovu a znovu scházeli, byl jeden a ten sám a opakoval se s železnou pravidelností.

Když pospíchal do poradní budovy, bral dva schody najednou. Prudce vstoupil do místnosti, v níž se mezitím shromáždili i ostatní členové grémia.

„Promiňte, ale musel jsem svému nejmladšímu ještě rychle vyměnit plenky,“ zamumlal omluvu a zabořil se do křesla.

Předseda shromáždění, Tzulánec jménem Leconuc, mu kývl na pozdrav a pokračoval v řeči. „Všechen ostatní pokrok, kterého jsme ve městě dosáhli, nám přinese jenom málo užitku, pokud budou vraždy pokračovat. Vysušili jsme větší část okolních bažin, rozšířili jsme plochu, na níž se město rozkládá, a vymýtili kus lesa, abychom tam mohli pěstovat obilí. Dobýváme rašelinu, abychom ji mohli v blízkém okolí prodávat, a naše masti a lektvary se rovněž těší značné oblibě. Díky kabcarovi máme dokonce i stejná práva jako zdejší lidé.“ Ukázal na kusy šatů, ležící na stole. „Ale pokaždé, když se nějaký člověk stane obětí vraždy nebo poblíž našeho města najednou někdo zmizí, klesnou obchody na nulu. A nás to pak stojí celý měsíc nebo i déle, než se znovu najde pár odvážlivců, kteří se odhodlají vejít do našich hradeb.“

„S těmi vraždami už musíme konečně skoncovat,“ vykřikl někdo z grémia nahlas. „Musíme přimět nymnis, aby na sebe vzali zodpovědnost. Ty jejich lži jim nebudeme déle trpět.“

Ostatní přítomní mumlali na souhlas, kromě Pashtaka a Lakastre, kteří pozorně poslouchali, co předseda povídá.

„Opravte mě, jestli mi něco ušlo, ale nymnis skutečně nepřicházejí v úvahu, ti se těch činů nemohli dopustit,“ prohodil Pashtak tiše a nehtem malíčku vydoloval ze škvíry mezi špičatými řezáky kousek masa. „Jistě, jsou to nesmírně žraví obyvatelé našeho města, ale zároveň mají děsivě málo rozumu. Nechali by kosti obětí ležet na místě nebo by se před ostatními při nejbližší příležitosti sami prozradili. Dosud jsme nenašli téměř žádný důkazy vražd kromě ojedinělých krvavých stop nebo kousků šatstva. To musí být práce jiných, lstivějších stvůr.“ K Pashtakovi se obrátily všechny oči. „Co se na mě tak díváte? Já jsem jenom řekl, co si myslím.“

„To vidím, Pashtaku. A očividně přemýšlíš víc než kabcarův úředník, který má ty případy panovníkovým jménem vyšetřit,“ řekl Leconuc. „Co kdybys mu byl k ruce?“

„Ne, děkuju. Já se musím postarat o to, aby se znovu vybudovala knihovna,“ odvětil oslovený a odmítavě zvedl ruce s ostrými drápy, zatímco mu uniklo tiché zabručení.

„Opravdu by bylo nejlepší, kdyby se té věci ujal někdo z našich řad,“ podpořil předsedův návrh Kiìgas. „Pashtak se vyzná ve městě, zároveň zná svérázné vlastnosti našich bratrů a sester a patří k těm, kteří od začátku vedli práce na obnově města. Hlasuji pro to, aby vedl naši vlastní komisi, která bude vraždy vyšetřovat souběžně s plukovníkovým pátráním.“

Paže ostatních vylétly na souhlas vzhůru. Lakastre se na Pashtaka škodolibě ušklíbla.

„Návrh byl přijat,“ ohlásil Leconuc. „Já se postarám o knihovnu.“ Pátravě pohlédl Pashtakovi do žlutých očí s rudými zorničkami, jež prozrazovaly, že v něm nový úkol vzbudil pramalé nadšení. „Tímto ti propůjčuji titul inkvizitor. Je velice důležité, abychom brzy dospěli k nějakému výsledku. Odhalení vraha má přednost před vším ostatním. Nepřál bych si, aby se lidé z okolních měst spojili a vtrhli sem plní vzteku a zlosti. Kabcarovi vojáci by se k nim nejspíš připojili, než aby nás bránili.“

,Shromáždění pravověrných‘ se rozešlo a Pashtakovy protesty nebralo na vědomí. Nově jmenovaný inkvizitor bezradně svěsil ruce.

„Jak to mám vysvětlit Shui?“ povzdechl si a zabořil kostnaté tváře do dlaní. Nešťastně se díval z okna, ale náladu mu nezlepšil ani pohled na obrovitý monument, zbudovaný na počest Spáleného boha. Poté co byla nahoru na konce sloupů pevně usazena impozantní koule, vzniklo zde mistrovské architektonické dílo. Něco tam odráželo třpytivé paprsky sluncí, což ho tak oslepovalo, že musel přivřít oči.

S leštěním té žulové koule to nejspíš trochu přehnali, usoudil a zvedl se. Musel se jít vyzpovídat své družce z nové funkce. Málem přitom vrazil do Lakastre, nevšiml si, že stojí těsně vedle něho.

„Hopla,“ řekl a zamrkal. „Promiň, jsem ještě trochu slepý.“ Protřel si oči. „Měl bych chodit jenom v noci.“

„To v nejbližší době určitě budeš muset. Chtěla jsem ti poblahopřát k nové funkci,“ prohlásila Lakastre přátelsky. „Inkvizitor. Zní to hrozně důležitě.“

„Uvidíme, co na to bude říkat Shui.“ Pashtak se zadíval na vdovu po Boktorovi. „Vypadáš skvěle, Lakastre.“

„To je tím jarem,“ vysvětlila žena. „Se mnou je to jako s přírodou. Když slunce zase častěji svítí na obloze a hýčkají nás, celá rozkvetu.“ Jantarové oči se lišácky zatřpytily. „Je hrozná škoda, že ty z toho nebudeš skoro nic mít. Noci jsou pořád ještě velice chladné.“

„Kdo říká, že se vrah pohybuje jenom v noci?“ odporoval Pashtak. „Nebo to snad bylo něco jako doznání?“ Je na ní něco jiného než jindy, pomyslel si v duchu.

Žena se zasmála, ukázala při tom ostré řezáky. „Jenom to s tím svým podezříváním zas tak nepřeháněj.“

Pashtak se také zasmál. Hrozivý pohled na jeho čelisti a odkrytá kusadla Lakastre nijak nezastrašil. „Jak se vede tvojí dceři? Už se přenesla přes otcovu smrt?“

Žena zvážněla, teplý žár jejích panenek pohasl. „Je více než krutou ironií, že Boktor musel zemřít na horečku stejně jako jeho bratr Boktar, navíc právě teď, když jsme skoro celou bažinu vysušili. Tomu nerozumí. Ale mezitím se jakž takž smířila s poznáním, že se smrti nedá vyhnout.“

„Tvůj muž má v tobě ve shromáždění důstojnou nástupkyni,“ pochválil ji Pashtak a kývl na ni. „Myslím si, že jsi opravdu výjimečná. Neuctíváš Tzulana, nejsi jedna z nás, a přesto myslíš na všechno, co by mohlo být městu ku prospěchu.“

„Snažím se být jazýčkem na vahách a dbát na spravedlnost,“ opáčila žena. „My oba odvádíme vynikající práci, Pashtaku.“ Na okamžik mu položila na rameno rozleptanou levou ruku a otočila se ke dveřím. „Přeji ti, abys měl úspěch. Všichni to potřebujeme. Kdybys chtěl při pátrání pomoct, víš, kde mě najdeš.“

Pashtak se za ní zamyšleně díval. Ženiny černé vlasy lehce povlávaly ve vlahém jarním vánku. Co na ní dnes bylo odlišného? Ještě ji ani zdaleka neškrtl ze seznamu podezřelých, nedokázal vypudit z paměti vzpomínku z minula, kdy ho zachránila před padajícími kusy monumentu budovaného na Tzulanovu počest, hlavně na to, že žena tehdy vypadala úplně jinak. Měla v sobě něco děsivého, nezkrotného, projevovala divokost, jakou dnes před obyvateli města pečlivě skrývala.

Přestože zasedala v grémiu teprve tři měsíce, všichni Tzulánci se ať už vědomě nebo nevědomky plně řídili jejím názorem. Je zvláštní, že si toho kromě něho zřejmě nikdo nevšiml. Když se muži dívali na Lakastre, byly jejich výpary plné vábivých pachů a touhy po páření. Stačil jediný pohled jejích očí a mezi všemi mužskými holými kůžemi zavládla naprostá shoda.

Ten zvláštní pach jí tentokrát chyběl, uvědomil si. Pach smrti. No jo, přichází jaro. Ona vykvete. Ze smradlavého smrže se stane okouzlující růže.

Jmenování inkvizitorem Pashtakovi na jedné straně lichotilo, znamenalo to přece, že členové shromáždění věří, že dokáže vraždy objasnit, na druhé straně tato funkce zřejmě přinese ještě více práce a námahy než péče o knihovnu, kterou měl dosud na starosti.

Prastaré knihy, které byly kdysi uloženy v Sinuredově hlavním městě, se objevovaly jedna po druhé, jak je sem přinášely stvůry, které se po dlouhé době vracely zpátky. Celé generace jejich předků musely ukrývat tyto knihy na nejrůznějších tajných místech.

Hrstku Tzulánců, kteří se ujali práce knihovníků, přiváděl stav těchto písemností střídavě k záchvatům zuřivosti a bezmoci, restaurování poničených stran bude pravděpodobně trvat stejně dlouho, jako kdyby zhotovovali opisy.

Pashtak miloval, když mohl listovat ve starých spisech. Poté co se naučil číst a psát, všechny možné folianty, příručky, zprávy a příběhy přímo polykal. Tato vášeň mu zároveň vynesla úkol starat se o knihovnu. S tím však byl na nějakou dobu konec. Nyní bude odkázaný na co nejbystřejší smysly, jak reálné, tak i na ostrovtip.

Cestou domů se pro jistotu zastavil pro pěkný kousek čerstvého masa, který hodlal své družce nabídnout jako ,obětní dar‘.

Jakmile otevřel dveře, vrhly se na něho všechny jeho děti, čtyři dcery a tři synové, a jeden přes druhého mu začali něco povídat.

Čerstvě jmenovaný inkvizitor se jedním rázem dověděl o nejnovějších dobrodružstvích svých ratolestí, o křivdách, které je potkaly, o vítězných potyčkách, neúspěšných loveckých zážitcích a překonaných nemocech.

Opatrně se prosmýkl dveřmi dovnitř, zatímco děti na něm visely jako klíšťata a tahaly ho za šaty. S úsměvem podal Shui maso a spokojeně zapředl.

Shui na něho podezřívavě po očku pohlédla. „Cos zase provedl, Pashtaku?“

Okamžitě zavládlo ticho.

Chlapci i dívky napjatě čekali na otcovu odpověď. Čekal ho nelítostný mateřský výslech – přesně takový, jakého se často dostávalo i jim.

„Já? Samozřejmě že nic.“ Dětské hlavičky se zvědavě natočily k matce.

Shui potěžkala maso, přivoněla k němu a pleskla s ním na kuchyňský stůl. „Potom mám ještě větší radost.“

Pashtak si s úlevou vydechl. „Jmenovali mě inkvizitorem. Mám vyřešit vraždy holých kůží.“

Jeho družka zdatnými, nacvičenými pohyby oddělovala maso od kostí. Pashtak fascinovaně přihlížel, jak pracují svaly na ženiných rukou, ostří nože ani jednou nesklouzlo stranou nebo nezajelo jinam.

„A to znamená, že mi s největší pravděpodobností budeš v domácnosti pomáhat ještě míň než dosud, je to tak?“

Dobře si všiml číhavého podtónu ve zdánlivě neškodné otázce. Začal hlasitě příst, aby tím družku ukonejšil. „To se nedá jen tak říct,“ vyhýbal se přímé odpovědi, aby se nemusel k něčemu zavázat.

Shui se k němu obrátila a výhružně napřáhla jeho směrem nůž. „Můžu ti říct jedno, můj milovaný. Jestli mi nepůjdeš víc na ruku, znám někoho z tvého nejbližšího okolí, kdo by se brzy mohl stát vražedkyní. Máme sedm kouzelných dětí a já je rozhodně nehodlám vychovávat úplně sama.“

„Budu tady,“ slíbil jí. „Dokážu si rozdělit čas.“ Zavětřil směrem k ní. „Mimochodem, voníš tak, že mě to hrozně vzrušuje,“ zavrčel a sevřel ji v náručí.

„Nacpi si nos vůněmi ze zadku svého nejmladšího syna,“ odstrčila ho Shui a ušklíbla se. „Potom tě hned přejde chuť na choutky, které se ti honí jarem rozpálenou hlavou. Přebal ho a pak přijď ke stolu. Než s ním skončíš, bude jídlo hotové.“

Aniž by to bylo nutné nahlas vyslovit, spustily jeho ratolesti jako na povel nanovo děsivý rámus.

Mohlo to dopadnout hůř, pomyslel si Pashtak a s povzdechem se dal do práce, obklopený davem milovaných dětí.

* * *

Po jídle dopravil spolu se Shui děti jedno po druhém do postele, potom se se třemi morkovými kostmi v ruce stáhl na plochou střechu svého domku, aby mohl v klidu pozorovat hvězdy a přemýšlet.

Krátké, silné skousnutí a kost se rozlomila. S požitkem vysál z kosti ještě teplý morek a čekal, až se mu rozplyne na jazyku, zatímco obrátil pohled svých očí k obloze. Souhvězdí byla ve varu, obě rudá dvojhvězdí byla stále větší a větší.

Co když se zřítí na Ulldart? kladl si Pashtak v duchu otázku. A co by to asi tak mohlo znamenat?

Shromáždění zastávalo názor, že Tzulan chce těmito znameními signalizovat svou bdělost, zároveň to však má být i hrozba pro všechny, kteří by se odvážili vztáhnout na město ruku.

Fanatičtí Tzulánci se klonili k výkladu, že tím Spálený bůh ohlašuje příchod a Doba temnoty se tak blíží k vrcholu.

Pokud měli pravdu, neměl z toho inkvizitor žádnou radost. Byl spokojený s panujícími poměry, jak se nyní vyvinuly. Styk mezi lidmi a bahenními stvůrami poznamenávala stejně jako dřív nedůvěra a rezervovanost, ale počet přehmatů rapidně poklesl. Mír byl ku prospěchu oběma stranám, navzájem se od sebe něčemu přiučily.

Cesta k alespoň zpola normálnímu soužití už nebyla příliš vzdálená a poslední, co si Pashtak přál, byla smrt, krev, zkáza a plenění, které by po světě roznášel rozvzteklený Tzulan, jenž by povolával své stoupence do nesmyslných bojů.

Uvnitř městských zdí jste na pravé fanatiky naštěstí narazili jenom zřídkakdy, většina z nich se omezovala na sebemrzačení v chrámech nebo na kruté obětování zvířat.

Sinured, na jehož počest bylo město znovu vybudované, se tu dosud ukázal jenom dvakrát. Jeho válečnické umění a děsivý vzhled potřeboval kabcar na frontě na jihu kontinentu.

Když Shromáždění pravověrných předvedlo ,Zvířeti‘ město, získal Pashtak dojem, že se válečný kníže, který se vrátil z mořského dna, skvěle bavil. Pochválil práce způsobem, jakým dospělí chválí děti, když maličcí čekají na několik povzbudivých slov za stavební kostky, neobratně naskládané šikmo na sebe. Sinured v něm tehdy vyvolal pocit, že ho městečko vcelku nezajímá. Návštěvníkovi, který do něj vkročí, zprostředkovává pramálo z oné pochmurnosti, která pro ně byla před více než 450 lety tak příznačná.

Vysátá půlka morkové kosti slétla velkým obloukem ze střechy. Tak se pokusíme postarat o našeho vraha…

Pashtak se vrátil k uloženému úkolu a zapálil několik svící. Potom vytáhl list papíru a dělal si poznámky.

Od roku 444 zmizelo nebo zemřelo osmdesát tři lidí. Všechno začalo třemi kupci, kteří přišli do města navázat obchody, padesátka dalších je následovala, aby se s nimi už nikdy nikdo neshledal.

Inkvizitor vycházel z předpokladu, že se všichni stali obětí jednoho a téhož vraha. To, že by prostě jen ,zmizeli‘, jak tomu Leconuc říkal, aby se vyhnul kruté pravdě, pro něj nepřicházelo v úvahu. Jako kdyby tušil, že ho časem pověří vyšetřováním, vždy si data vražd přesně zapsal. Nyní k seznamu připojil místo, na němž byly nalezeny lidské svršky.

Jenom v celkem čtyřech případech se podařilo něco objevit, většinou zakrvácené spodní prádlo. To mluvilo ve prospěch teorie, že vrah své oběti nejprve svlékl a až potom je odstranil. Nebo kdovíco s nimi udělal.

Dříve než si s tím začne lámat hlavu, hledal v datech možný náznak nějakých souvislostí. Mohly to být rituální činy, třeba oběti na počest některého boha, přemítal a rozlomil druhou kost. Ale jen tak z hlavy ho nenapadaly žádné nadpozemské bytosti, které by bylo možné s těmito skutky spojovat.

Vždycky umírali jenom lidé, umírali postupně jeden za druhým, zpočátku to sice byli tři najednou, ale potom už jen jednotlivci. Poslední nešťastník k nim přibyl včera. Jejich povolání sahala od lovců přes rašelináře až k obchodníkům. Všechno to začalo oné noci, kdy mi Lakastre zachránila život. A jak to dosud vypadá, je a zůstane tou, na níž mám největší podezření. Ale jaký motiv by k těm vraždám mohla mít? Nechtěl se pouštět do spekulací. Já jsem inkvizitor, musím si obstarat důkazy.

Hned následujícího dne chtěl navštívit místa činu a trochu se tam porozhlédnout. Pak měl v úmyslu zajít do knihovny a přehrabat se ve starých záznamech. Nehledě na to, že pátrání bude výborná záminka, aby se na chvíli dostal ke čtení, možná tam objeví nějakou zmínku, jestli se ve městě odehrávaly podobné události i v minulosti.

Možná jsem se v pátrání dal zcela nesprávným směrem. Podezřívat Lakastre, že ona je tou vražedkyní, mi připadá příliš jednoduché, dumal a v koutku úst jemně pocucával morkovou kost. Nedivil bych se, kdyby z temných trosek města vylézalo na povrch něco, co zde tropilo neplechu už v dávné minulosti.

VELKOŘÍŠE TARPOL, KRÁLOVSTVÍ HUSTRABÁN,
JIŽNÍ HRANICE S ILFARISEM, LEDOVÝ PRŮSMYK,
POČÁTEK LÉTA 458 P. S.

Pevnost Větrovzdor se majestátně a nezdolně tyčila nad Ledovým průsmykem a chránila ho před jakýmkoliv pokusem o vniknutí do Ilfarisu ze severu. Průsmyk byl jediné místo, kudy se dalo projít horským masivem.

Od nezdařeného pokusu o útok na počátku zimy zůstávaly kabcarovy jednotky v klidu. Za teplot, jaké tam panovaly, bylo naprosto nemožné pokusit se o nové tažení proti hradní pevnosti. Vojáci by umrzli dříve, než by stačili sestavit jediný katapult.

Nyní však, když sníh roztál a úzké, strmé cestičky vedoucí nahoru k pevnosti se opět staly schůdnými, počítalo dvanáct set mužů posádky Větrovzdoru s další vlnou útoků kabcarových jednotek.

Spolek států využil první jarní měsíce k opravě všech škod, které hradby utrpěly, přičemž řemeslníci, kteří je přijeli opravit, využívali především kamení pocházející ze zničených věží. Stavební materiál sloužil k dodatečné stabilizaci hradeb.

Kromě toho obránci během oblevy přepravili z Kensustrie do pevnosti třicet bombard a rovněž si přisvojili obrovité dělo, které kabcarovy jednotky zanechaly při ústupu na místě. Kováři odstranili hlavu Spáleného boha, vypilovali z hlavně výroky oslavující Tzulana a nahradili je chvalozpěvy na počest Ulldraela Spravedlivého. Dokonce i matafundae se hned prvního letního dne tyčily na dvoře ke slunci ozářené modré obloze.

Budoucí útočníci budou mít potíže proniknout k pevnosti na menší vzdálenost než jedna versta. Pokud přečkají salvy z bombard, zbývaly obráncům stále ještě i opakovací katapulty a mohutné praky.

V souladu s tím, jak byla pevnost posílena, v náladě panující uvnitř hradeb výrazně ubylo na napětí. Žádný z vojáků nepředpokládal, že by pevnost mohla někdy padnout.

Hetrál stál na dvoře, rukou se opíral o mocnou vzpěru jedné z matafundae a obhlížel si ,svou‘ pevnost.

Přestože přicházelo léto, vzduch byl stále ještě hodně svěží. Samozřejmě se nedal srovnávat s nevýslovným chladem zimních teplot. Ještě před několika měsíci se zdálo, že pevnosti i Hetrálovi samotnému odbíjí poslední hodinka. Nyní se však i on nakazil rozjařeností svých lidí a ani na okamžik nepochyboval o tom, že dobro dokáže zlo navěky udržet v šachu.

Ovšem jak se věci nyní rýsovaly, zlo v podobě nových jednotek nemělo pro tento vývoj příliš pochopení, což dokazovaly nejnovější zprávy. K Ledovému průsmyku se valila další armáda o síle dvaceti tisíc mužů, z toho bylo osm tisíc jezdců na koních. Ještě v Hustrabánu, v bezprostřední blízkosti hranic, absolvovala takříkajíc zahřívací kolečko. Pobila dvě tisícovky vlastních vojáků, kteří si v Hustrabánu užívali příjemnou zimu a pustošili tamní statky a města. Zdálo se, že po smrti Osbina Leoda Varèsze z vojáků jako by spadly veškeré zábrany, pozbyli jakékoliv disciplíny a vyžívali se pouze v brutálním, nesmyslném vraždění.

Armádu, která proti Větrovzdoru vyrazila, údajně osobně vedl Mortva Nesreca. Brilantnost, s jakou kabcarův rádce ovládal válečnou strategii, se projevila už v roce 443 v průběhu bitvy u Dujuleva.

Jenom přijď, ty stříbrovlasý démone, říkal si Hetrál zamračeně a položil pravici na jílec aldoreelské čepele. Ukážu ti, co můj meč dokáže. Je to výborný pomocník, kterým tě pošlu za Tzulanem.

Velitel byl natolik prozíravý, že se nespoléhal pouze na mohutné hradby a sílu vlastních bombard. Rozeslal zvědy, kteří pozorně sledovali přístupové cesty k pevnosti. Turîťan byl přesvědčený, že konzultant je schopný kdejaké podlosti, takže ještě předtím, než se zde objeví s nějakým novým vražedným vynálezem, vyhodí obránci na různých místech do vzduchu skály a sutinami přehradí rokle vedoucí vzhůru k pevnosti. Cesta na jih jim pro všechny případy zůstane nadále otevřená.

Hetrál kývl třem řádovým rytířům, kteří se neustále pohybovali v jeho blízkosti a sloužili mu jako tělesná stráž. Nerestro z Kurašky, který se mezitím nepochybně již vrátil do svého hradu, mu je tu nechal jako dárek na rozloučenou.

Zpráva, že nějaká neznámá síla krade drahocenné aldoreelské čepele a zabíjí jejich majitele, mistra střelce momentálně nijak nezneklidňovala. Na Ulldartu zřejmě nebyl kromě kabcara nikdo v takovém bezpečí jako právě on. Dokonce i Hemeròc, onen podivný tvor, jenž uměl přicházet a odcházet stíny, jak se mu zlíbilo, prchl před jeho mečem, který byl schopen odrazit i útoky magií.

Co by se mi tak mohlo stát? uklidňoval se velitel, zatímco stoupal na ochoz, aby si shora obhlédl celý Ledový průsmyk. Přesto již několik dnů cítil v žaludku podivné, nevysvětlitelné chvění a zkušenosti mu napovídaly, že to neznamená nic dobrého.

Jako kdyby to tušil… Sotva vystoupil nad bránu, spatřil, jak se k pevnosti kvapem blíží nějaký jezdec. Okamžitě opět spěchal po schodech dolů a nařídil důstojníkům, aby se všichni shromáždili ve velké hale hlavní budovy. Posel jim oznámil, že se k průsmyku blíží zástup dvaceti tisíc kabcarových vojáků. V povozech, které je doprovází, je padesát menších bombard na lafetách, které musí táhnout vždy osm koní.

Zpráva vyvolala nejrůznější návrhy. Někteří hlasovali pro to, aby nechali nepřátelské jednotky dojet až k pevnosti, kde je dalekonosnými zbraněmi podruhé zničí. Další prosazovali názor okamžitě vyhodit skály do vzduchu a zatarasit tak přístupové trasy, neboť přesila deset na jednoho by mohla být velice nebezpečná.

„Nesreca musí s sebou mít něco, co mu dodává jistotu, že nás porazí obratem ruky,“ řekl místo Hetrála jeden z řádových rytířů. „Uvažte, že táhne s dvaceti tisíci muži a více než osmi tisíci čtyřmi sty koňmi do krajiny, kde nenajde nic k jídlu. Musí mu být jasné, že mu dokážeme zásobování vojska v průsmyku snadno překazit.“

„Zřejmě spoléhá na převahu svých pěších jednotek,“ přispěchal s názorem jeden z důstojníků. „Nechci nic zakřiknout nebo přivolat Tzulanovo jméno, ale i my máme omezené zásoby munice. A Nesreca má ve vojsku padesát bombard.“

„Podle mého názoru,“ prohlásil posel, „jsou ale příliš malé a nedokážou hradby nijak vážně poškodit. Dokonce i kdyby se čtyři nebo pět bombard najednou soustředilo na jedno místo v hradbách, trvalo by jim to moc dlouho a my bychom mohli palbu snadno opětovat.“

Velitel přemýšlel. „Je možné, že s sebou přivádí invazní armádu? Víme, že situace v Ilfarisu není zrovna nejlepší a že tam z východu i ze západu pochodují další kabcarovy jednotky. Nedává smysl vyslat proti pevnosti této velikosti osm tisíc jezdců. Rovněž bombardy naznačují, že jsou určené spíše pro rychlé, snadné nasazení, a ne k obléhání hradu, který mu stojí v cestě.“ Hetrál si pohrával se zlatými náušnicemi, dospěl k rozhodnutí. „Vyhoďte skály v průsmyku do vzduchu. Ta věc mi připadá příliš nebezpečná. Nesreca si je příliš jistý tím, že kolem nás snadno projde. Kdyby některé části jeho vojska exploze přežily, rozstřílíme je odsud shora na kaši. A chci, aby mužstvo bylo v pohotovosti. Ve dne v noci. Čas, kdy jsme jen čekali, je za námi.“

Důstojníci se rozešli a posel spěchal ke koni, aby rychle předal rozkazy.

O chvíli později zaduněl v horských srázech umělý hrom.

* * *

„Veliteli, pojďte se na to podívat!“ Jeden ze strážných třásl Hetrálem, aby ho probral ze spánku. „Před bránou stojí vyjednávač.“

Aha, ti, co přežili, chtějí smlouvat, aby si zachránili život, pomyslel si Hetrál a ještě rozespalý se zvedl z lože. Rychle si přes ramena přehodil koženou zbroj a rozběhl se k ochozu.

Světlo vycházejících sluncí ozářilo štíhlého muže v šedé uniformě kabcarových jednotek. Dlouhé stříbrné vlasy mu spadaly na záda a těsně se vinuly k látce. S rukama za zády klidně čekal, kdy se dostaví partner, se kterým bude moci jednat. Po dalších vojácích nebylo nikde ani stopy. Nesreca přišel sám.

Když vycítil Turîťanovu přítomnost, zvedl hlavu. Různobarevné oči se pobaveně zatřpytily, pohledný obličej nesl masku falešného přátelství.

„Zdravím vás, mistře Hetrále. Na zběhlého odpadlíka, který nedbal na rozkazy svého kabcara, jste to dotáhl opravdu daleko.“ Ukázal na hradby. „Zase jste se stal velitelem. Uvidíme, jestli svou funkci splníte stejně špatně jako onehdy v Tûrisu.“

„Hrozná škoda, že vás kameny nezabily spolu s vašimi lidmi,“ nechal Hetrál vzkázat. Nejraději by dal všem katapultům v pevnosti signál k palbě, ale konzultantovi by to pravděpodobně příliš neublížilo. Měl jsem to zkusit. U Ulldraela, jestli mě bude moc dráždit, dám ho pohřbít pod horou šípů a celé to dozdobím neuhasitelným ohněm, korunovaným kamennou koulí, těžkou tisíc liber.

„Jaké kameny máte na mysli?“ vyptával se Nesreca s hraným údivem. „Ach tak, vy jste myslel ty břídily, kteří nedokázali dost rychle zapálit doutnáky? My jsme je, s prominutím, sestřelili ze svahů. Nové precizní pušky jsou vynikající zbraně, a dokonce ještě na sto padesát kroků prorazí železnou zbroj. Abychom vás ukolébali ve falešném pocitu bezpečí, tak jsme v jedné soutěsce odpálili pár soudků. My vám ten den i tak brzy zkazíme.“

„Přestaňte si sám sobě lichotit a mluvte,“ vzkázal mu velitel. Zatraceně, byli jsme si prostě až moc jistí, vyplísnil se v duchu.

Konzultant se tiše zasmál. „To, že zrovna vy hovoříte o ,mluvení‘, mě opravdu pobavilo.“ Opatrně odsunul ruce ze zad a zkřížil je na břiše. „Jsem zde, abych vám učinil jeden návrh: vydejte nám Větrovzdor a nechte nás v klidu projít, jinak vaši zkázu nic neodvrátí. Zajetí nebo smrt, volba je na vás.“

„Už jednou tady byl jeden vojevůdce, který měl různé průpovídky a brzy poté přišel o hlavu,“ zakřičel dolů Hetrálův tlumočník vztekle. Bylo zřejmé, že ho Nesrecovo nafoukané chování vydráždilo. „Ale velmistr…“

Hetrál mu rychle stoupl na nohu, až muž vykřikl a nechápavě se zadíval na velitele. Potom pochopil, jaké chyby se málem dopustil. „My se nevzdáme, ale s Ulldraelovou pomocí odrazíme všechny pokusy o dobytí pevnosti, stejně jako jsme to udělali s Varèszem,“ přetlumočil Hetrálovu odpověď.

„A i když by to pro vás byla hrozná škoda, co kdyby měl Ulldrael Spravedlivý právě dnes na práci něco jiného?“ zeptal se Nesreca galantně. „Náhodou vím, že je ho naléhavě zapotřebí na jiném místě, takže nabídka, kterou jsem vám učinil, je opravdu více než pouhá vstřícnost. Kabcar by dokázal pevnost využít a mrzelo by ho, kdyby ji musel jednou provždy vyhladit z povrchu země.“

„Řekni svému kabcarovi – tomu prokletému Tzulanovu oblíbenci – že se nikdy nevzdáme. Každé další slovo je zcela zbytečné.“

„Potom budu mít radost, že přivolám spravedlivý trest muži, který se mu už roky stále znovu a znovu vyhýbal. Veliteli Hetrále,“ kývl konzultant veliteli na pozdrav, mrštně se otočil a vykročil k soutěsce. „Přece nenecháte své vojáky střílet na neozbrojeného vyjednávače, že ne?“ prohodil hlasitě, zatímco se vzdaloval.

U tebe udělám výjimku. Paže mistra střelce vyletěla do výšky, opakovací katapult vyplivl náruč střel.

Nesreca se elegantně otočil stranou, takže oštěpy neškodně dopadly na skalnatou půdu.

V příštím okamžiku praskla tětiva dalekonosné zbraně a udeřila muže obsluhujícího katapult do obličeje. Ten vykřikl a padl k zemi, mezi prsty, jimiž se držel za poraněné místo, prosakovala krev.

Když se pozornost obránců opět obrátila k prostoru před hradbami, nebylo po stříbrovlasém muži ani stopy.

* * *

Hetrál už z ochozu nesešel. Chtěl na vlastní oči vidět, s jakým nápadem konzultant vyrukuje, aby srazil Větrovzdor na kolena. Stejně jako předtím pochyboval, že by nějaká zbraň byla tak silná, aby prorazila hradby. I kdyby tomu tak bylo, jeho vlastní zbraně uměly dostřelit stejně daleko.

Na konci malé náhorní plošiny se odpoledne objevily dvě postavy, které se pohodlným krokem blížily.

V jedné z nich rozpoznal velitel Nesrecu, druhá, podstatně menší, byl asi čtrnáctiletý chlapec. Ten pacholek se už schovává i za dětmi.

Pomůcka k vidění mu prozradila, že chlapec má na sobě kabcarovu uniformu, a pokud si správně vzpomínal, insignie na hrudi a na náramenících patřily tadcovi.

Hetrál si připomněl časy v Granburgu, kdy poprvé potkal kabcara, tehdy ještě následníka trůnu. Chlapec tam dole se otci podobal pouze vzdáleně, matčiny rysy vystupovaly do popředí mnohem zřetelněji. S hrůzou si uvědomil, že se povídá, že konzultant školí mladého tadce v umění magie.

Vybavily se mu další vzpomínky. Po bitvě u Telmaranu se pokusil kabcara zabít. Lodrik ho však zpozoroval a ostřeloval ho magickými blesky a chyběl jen vlásek, aby ho připravily o život. Hetrál se při této vzpomínce cítil velice nepříjemně. Ale postačí magické umění na to, aby strhlo mohutné hradby? Co mají v plánu?

Nařídil, aby jedna z bombard vypálila varovný výstřel. Koule dopadla deset kroků nalevo od blížící se dvojice a rozpadla se.

„Už jste dost blízko,“ dal na ně zavolat.

* * *

Govan sebou trhl, když dělo vypálilo jejich směrem. Podvědomě chytil Nesrecu za ruku.

„Nemusíte mít strach, Vaše Výsosti tadci,“ uklidňoval ho konzultant. „Nemůžou vám nijak ublížit. Máte v sobě síly, které překonají všechno, čím se vám můžou postavit.“

Chlapec rychle dýchal. „Jsem hrozně vzrušený, Mortvo.“ Pohled modrých očí přelétl hlavně bombard, které se proti němu hrozivě tyčily. Postřehl katapulty a množství, celé davy vojáků, kteří stáli na hradbách a nepřátelsky se na něj shora dívali. „Začínám pochybovat, jestli se mi to podaří. Co když teď udělám něco špatně?“

„Plně vás chápu, Vaše Výsosti tadci. Je to pro vás přece jen křest ohněm.“ Muž se stříbrnými vlasy pokračoval v cestě. „Pojďte, popojdeme ještě kousek blíž. Já vás budu chránit. Vy se postaráte pouze o zničení pevnosti, souhlasíte?“ Jedno zelené a jedno šedé oko spočinulo na mladíkovi, aby mu dodaly klid. „Udělejte to pro svého otce.“

„Ne, Mortvo.“ Govan ho odhodlaně následoval. „Já to udělám pro tebe.“

Zůstali stát ve vzdálenosti dvou set kroků od pevnosti a domluvili se na dalším postupu, potom si Nesreca stoupl dozadu za chlapce a položil mu obě ruce na ramena.

Následník trůnu sklopil hlavu, potom se jeho ruce daly do pohybu. Několikrát jimi zašermoval, zřejmě přitom něco popletl, poté však prsty začaly při každém gestu vytvářet zářivý vzor.

Palte po těch dvou vším, co tu máme.

Důstojník se na velitele podrážděně zadíval. „Rozuměl jsem vašim znakům špatně? Chtěl jste…“

Hetrál pouze udeřil dlaní do cimbuří a upřeně se na podřízeného zahleděl.

„Veliteli, je to přece dítě,“ odvážil se důstojník naposledy odporovat. „Nedovedu si představit, že…“

Okamžitě! gestikuloval Turîťan a opět si přál, aby měl hlas. To není dítě. To je možná naše zkáza.

Důstojník zmateně sklopil pochodeň a všechny dalekonosné zbraně, které byly v pevnosti k dispozici, se s ohlušujícím duněním, hřměním a rachotem vybily.

Když na muže a chlapce vystřelily matafundae dva soudky s neuhasitelným ohněm, zmizely obě postavy ve vysoce šlehajících ohnivých koulích.

* * *

Govan uviděl, jak přesně na ně míří hořící soudky, a obrátil se na útěk. Ruce jeho mentora, které mu jako svěráky obepínaly paže, mu však zabránily v úniku před smrtelným deštěm, spalujícím na hromádku popela všechno, čeho se dotkl. Oheň je okamžitě oba zalil. Hoch zaječel strachem, zavřel oči a gesta, jimiž právě hodlal vyvolat magickou reakci, strnula uprostřed pohybu.

Ozvalo se tupé zadunění. Govan cítil ničivý žár, který se stále víc a víc stupňoval.

Ale on nehořel.

Váhavě otevřel oči a zjistil, že stojí uprostřed ochranné clony hrající všemi barvami, po jejíchž stěnách stékala hustá, tekutá směs smůly, síry a jiných přísad. S otevřenou pusou zíral do plamenů, mezi nimiž stál a neumíral.

„Na tomto kontinentě pravděpodobně není nikdo jiný,“ zaslechl Nesrecův sametový hlas, „kdo by dokázal stát uprostřed takového pekla, a přežít.“

„Já to taky dokážu, Mortvo?“ zašeptal Govan fascinovaně a položil na zástěnu ruku. Cítil, že je horká, ale vytrval a odolal síle ohně.

„Ano. Jenom ještě nevíte jak.“

Snášel se na ně velký stín. Tadc se instinktivně přikrčil, ale obrovský balvan, vážící více než tisíc liber, narazil do klenuté clony a rozpadl se na kousky.

Govan se rozesmál. „S takovou mocí jsme neporazitelní, Mortvo!“

„Do jisté míry,“ ztlumil muž se stříbrnými vlasy hochovo nadšení, v hlase mu zaznívala námaha. „Na delší dobu je to hrozně namáhavé. Vaše Výsosti tadci, byl byste tak laskav a pokračoval?“

* * *

Hetrál spokojeně zíral na peklo, do něhož se Nesreca a následník trůnu ponořili. Plameny šlehaly tak vysoko, že nebyl schopen nic bližšího rozeznat.

Potom oheň rázem pohasl.

Obě postavy, obklopené rozbitými kusy střel z bombard a rozdrceným kamením, stály uprostřed kruhu neohořelé skalnaté půdy, zatímco skaliska kolem nich pokryla černá barva. Jak to tak vypadalo, nikdo z nich neutrpěl ani to nejmenší zranění, dokonce i jejich uniformy působily neožehnutě.

Řadami obránců prolétlo polekané zašumění.

„Měl jsi přijmout Mortvovu nabídku,“ zakřičel chlapec nafoukaně. „Zbraně, které máte, nás vůbec neděsí.“ Zatímco hovořil, začaly jeho ruce vytvářet nová gesta. „Jenže my máme něco, čemu se nemůžete ubránit. Rozhodnutí bylo na vás a vy jste se tak sami rozhodli.“

Ruce klesly dolů, následník trůnu zavřel oči.

Jestli chceme odvrátit porážku, existuje už jenom jediná možnost. Hetrál vytasil aldoreelskou čepel a co nejrychleji se hnal z ochozu po schodech dolů. Pošlu tě k Tzulanovi, Nesreco. Tebe i toho chlapce.

Když velitel doběhl na první plošinu na schodišti, zachvěly se mu pod nohama kameny. Zdálo se, jako by si nějaký obr razil v podzemí cestu horou a svým hloubením otřásal celým hradem. Po prvním zachvění následovalo několik dalších rychlých, tvrdých otřesů, které smetly Hetrála z nohou. Po hlavě se skutálel zbytkem žulového schodiště, zatímco se skála pozvolna opět uklidňovala.

Tu a tam se zřítily katapulty nebo se samy vybily, několik bombard vypadlo z lafet, po dvoře se koulely kamenné koule.

Hetrál se s úpěním vzpřímil. Přitom mu pohled padl na malou louži. Voda se téměř nepostřehnutelně vlnila, na neklidné hladině plavaly droboučké částice prachu a špíny.

Otřesy půdy opět zesílily. Brzy v pevnosti všechno, co nebylo pevně ukotvené, tančilo jako zrníčka písku na sítu. Hetrál ležel na zemi, kolem něho se míhaly poskakující soudky. V posledním okamžiku se vyhnul katapultu, který spadl z ochozu dolů a s rachotem se roztříštil těsně vedle něho.

Otřesy pokračovaly, ze zdí budov se uvolňovaly první cihly a dopadaly na dvůr pevnosti, kde se rozletěly na kousky. Poté se zhroutily zbytky rozstřílených věží.

Hetrál se jako opilý potácel k hlavní bráně. Chtěl malou brankou proklouznout ven a postavit se oběma nebezpečným protivníkům, přičemž spoléhal na moc aldoreelské čepele. Řádoví rytíři se mu okamžitě objevili po boku s pozvednutými štíty a vytasenými meči.

S námahou se všem čtyřem mužům podařilo sejmout z brány trámy, které ji jistily. Po celou dobu na ně pršel prach a drobné kamínky. Těmto otřesům už hradba dlouho neodolá, byly ničivější než všechny rány z bombard najednou.

Muž a chlapec nadále nehybně postávali ve vzdálenosti sto kroků od hradu, neozbrojeni.

Půda se rázem uklidnila.

Velitel si odfrkl a co největší rychlostí vyrazil vpřed, když se země třicet kroků před ním rozevřela a vytvořila se v ní široká prohlubeň, táhnoucí se po celé šíři náhorní plošiny. Volně ležící kousky kamení okamžitě padaly do hlubin.

Do výšky vyrazil oblak prachu. Malá plošina se směrem k pevnosti rozpadala stále rychleji a tříštila se na tisíce drobných úlomků. Brzy před nimi zívala jáma o šířce osmi mužů, šířící se stále rychleji a rychleji.

Hetrál se otočil a dal celé hradní posádce znamení k okamžitému ústupu. Dvanáct set mužů opustilo své pozice a bránou na opačné straně Větrovzdoru vybíhalo ven.

Jejich velitel naproti tomu zvolil jinou cestu. Ta ho opět přivedla na cimbuří vnějšího pásu hradeb.

Rozpoutané svazky magické energie rozežíraly skálu kousek po kousku a nezadržitelně se blížily.

Hetrál ukázal na povalený katapult a s pomocí řádových rytířů ho zase narovnal. Lhostejně odhodil zásobník s oštěpy stranou. Muži natahovali pomocí napínáku tětivu, až konečně zapadla do háčku.

Konzultant pozorně sledoval dění na cimbuří. Zatím ho nic nezneklidňovalo.

Turîťan namířil hlaveň na oba protivníky.

Jedna jediná dobrá rána, a rázem se zbavíme dvou problémů, doufal a namířil hledí na protivníky. Jestli zůstanete takhle stát, hned se budete moct podívat Tzulanovi do tváře. Díky Angorově moci.

Vyjmul z hlavně běžné střelivo, vytáhl aldoreelskou čepel a vložil ji dovnitř. Naposledy se ujistil, že je katapult správně zaaretovaný, a podíval se dalekohledem na oba cíle.

Nyní měl dojem, že se v Nesrecově tváři objevilo něco jako strach. Konzultant pronesl jediné slovo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Panovníkova magie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.