Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Micha Brumlik

JUDAISMUS

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
jako svou 4518. publikaci
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 4897. publikaci

Z německého originálu Judentum, Wissen was stimmt (ISBN 978-3-451-05796-0), vydaného nakladatelstvím Verlag Herder GmbH, Freiburg, v roce 2007, přeložil Antonín Šedivý.

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín
Sazba a zlom Radek Vokál
Počet stran 96
Vydání 1., 2012

Recenzovala:
PhDr. Lena Arava-Novotná, ThD.

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Micha Brumlik, Judentum. Wissen was stimmt © 2007 Verlag Herder GmbH, Freiburg im Breisgau
Cover Layout: R·M·E Roland Eschlbeck
Czech edition © Grada Publishing, a.s., 2012
Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-247-3914-4

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8158-7 ve formátu PDF
ISBN 978-80-247-8159-4 ve formátu EPUB

Je judaismus náboženstvím strachu a pomsty, zastíněným všemocností zákonů, utvářeným domýšlivostí a rasovou hrdostí a podloženým nesplnitelným utopismem? Jsou v něm zachovány přísné patriarchální struktury? Málokteré náboženství bývá konfrontováno s tolika předsudky a stereotypy jako právě judaismus. Micha Brumlik podává informace o rozporuplné a fascinující jednotě víry, národa a náboženství. Ukazuje vznik judaismu, jak ho známe dnes, a věnuje se složitému vztahu mezi křesťanstvím a judaismem, podrobně také hodnotí postavení ženy a objasňuje mylně pochopené vyvolení lidu Izraele.

Autor

Micha Brumlik je doktor filozofie narozený roku 1947. Od roku 2000 působí na Institutu pro všeobecné vzdělávání na Univerzitě Johanna Wolfganga Goetheho ve Frankfurtu nad Mohanem. V letech 2000–2005 byl ředitelem Institutu Fritze Bauera (Centrum pro studium a dokumentaci dějin a následků holocaustu) ve Frankfurtu nad Mohanem. Je autorem četných publikací.

Předmluva překladatele

V překladu knihy Judaismus jsou použita pravidla přepisu hebrejských a aramejských výrazů navržená Bedřichem Noskem v knize Judaismus od A do Z (Praha: Sefer, 2009). V případě biblického textu (Starý a Nový zákon) a přepisu biblických jmen, stejně jako v případě zkratek jednotlivých knih, jsme se řídili českým ekumenickým překladem (Bible: Písmo svaté Starého i Nového zákona. Praha: ČBS, 1994). Liturgické texty byly převzaty z českého překladu Jiřího Blažka a Markéty Holubové (Sidur Adir ba-marom. Praha: Tomáš Bergman, 2009). Překlad textů z traktátu Pirkej Avot je z knihy Výroky otců (Praha: Sefer, 1994), ostatní talmudické texty přeložil překladatel knihy z anglického překladu s přihlédnutím k originálnímu textu (Talmud Bavli: Schottenstein Edition. New York: Mesorah Publications). V knize se také objevuje český překlad Platónových Zákonů (Praha: OIKOYMENH, 1997). Dále je třeba se zmínit o použití zkratky o. l. (občanského letopočtu – jde o paralelu k n. l., našeho letopočtu) a slova Žid, které se může psát s velkým (označení příslušníka etnika) i malým (označení příslušníka náboženského vyznání) počátečním písmenem. V našem překladu jsme vzhledem k zaměření knihy zvolili jednotnou variantu s velkým počátečním písmenem. V příloze jsme přepracovali seznam doporučené literatury s ohledem na českou jazykovou oblast. Velký dík patří doc. PhDr. Bedřichu Noskovi, CSc., a ThDr. Markétě Holubové, Th.D., za jejich pomoc a odborné rady. V knize jsme opravili řadu faktických chyb, za správnost dalších údajů a za uvedené názory odpovídá autor.

Úvod

Sebepochopení judaismu

Jak chápe judaismus sám sebe? To ihned vyvolává další otázku: Jaký podíl mělo zneužití spisů Nového zákona na vývoj nenávisti k Židům v církvi; nenávisti, která nakonec v podstatné míře zapříčinila genocidu evropských Židů.1

Judaismus a křesťanství

Rabín Leo Baeck, poslední významný zástupce německého judaismu, publikoval v roce 1938 svůj průkopnický spis Das Evangelium als Urkunde der jüdischen Glaubensgeschichte (Evangelium jako dokument dějin židovské víry). V něm konstatuje, že Ježíšovo poselství a křesťanská evangelia jsou židovské knihy. Evangelium, jak Baeck říká, je židovská kniha, jelikož »čistý vzduch, který ji naplňuje a který dýchá, je Písmo svaté, protože v něm působí pouze židovský duch. Protože v něm zaznívá židovská víra a židovská naděje, židovský zármutek a židovské utrpení, židovské vědění a židovské očekávání – jde o židovskou knihu uprostřed židovských knih. Judaismus jej nesmí přejít, nesmí jej podceňovat, ani se ho chtít zříct. Zde má judaismus pochopit a poznat sám sebe.«

Kvůli příbuznosti judaismu a křesťanství nemusí být silná rivalita překvapující. V dějinách křesťanského západu však vedla velmi často k hrozným a krvavým následkům, naposledy v éře národního socialismu. Vzdělaná veřejnost si toho je dnes vědoma právě tak jako osvícení duchovní obou křesťanských vyznání. Při zpětném pohledu na šoa a spoluvinu křesťanských církví jako institucí se dnes bádá, vyučuje a káže jinak – citlivěji, s větším historickým vědomím a s větším záběrem.

Přežívání předsudků

Avšak stále se ještě v kázáních, teologických výkladech a také ve veřejných diskusích, přes všechnu dobrou vůli, najdou zděděné předsudky, ve kterých neblahé dějiny antisemitismu stále pokračují. Judaismus je chápán jako starozákonní víra s principy typu »oko za oko, zub za zub« a také jako »náboženství msty«. Na tomto pozadí je judaismus pokládán za náboženství, které nezná víru v Boží milosrdenství, a proto své vyznavače uvádí do stavu neurotického jednání. Je tudíž považován za »náboženství strachu«, za tvrdé náboženství zákona, na rozdíl od křesťanského evangelia milosrdenství. Židovství prý zná spravedlivého Boha pomsty, ale ne Boha milosrdenství a odpuštění. Tím se jeví jako »náboženství zákona«. Podle těchto předsudků musí být důsledkem přesného až úzkostlivého dodržování mnohdy nesrozumitelných příkazů strach. Proto je judaismus chápán jako náboženství bez niterného obsahu, jež působí jako víra plná prázdného ritualismu, jako »náboženství tradic a zvyků«.

K tomu se přidává židovské sebevědomí Bohem vyvoleného národa, které nežidé vnímali odjakživa s podezřením. Židé jsou považováni za národ živený arogantním přesvědčením o vlastním vyvolení. Judaismus tak vypadá jako domýšlivá a vychloubačná víra, jež přináší Boží zaslíbení především svým vyznavačům. Lidé v něm vidí náboženství, k němuž je příslušnost rasově podmíněna, a vzniká pouze tím, že se člověk narodí jako Žid. Judaismus je tudíž považován za »náboženství rasové povýšenosti«. Tomu prý odpovídá extrémní diskriminace v rámci židovského společenství, judaismus je představován jako náboženství, kde jsou ženy vědomě utlačovány, a je tedy »patriarchálním náboženstvím«. Víra ve vlastní vyvolení, patriarchát a lpění na světských příslibech, jako je sociální spravedlnost nebo biblické zaslíbení země, vtiskují judaismu dvojí strukturu, která pomáhá vytvářet národ. Tato struktura je zvlášť vhodná k přijetí extrémistických pravicových a levicových ideologií, a proto může přejít v »utopistické nebo nacionalistické náboženství«. Nicméně ani to neučinilo Židy šťastnými. Z tohoto pohledu se judaismus jeví jako »náboženství touhy«, jako víra, která je plná zaslíbení, ale nezná žádné naplnění.

Předkládaný úvod do judaismu je míněn jako úvod do židovského náboženství, jenž přibližuje ducha judaismu a jeho zbožnost prostřednictvím liturgických textů a modliteb. Tato kniha také jasně ukazuje, že judaismus nepředstavuje přenesenou víru Židů žijících v době antiky, respektive Prvního a Druhého chrámu, do současnosti, což je názor většiny lidí. Židovské náboženství ve svých současných podobách, od ultraortodoxní až po liberální, je rabínský judaismus, který vznikl současně s křesťanstvím nebo krátce po něm.

Jako úvod do židovského náboženství nemůže tato kniha nahradit úvod do dějin Židů, židovské kultury a civilizace, třebaže v judaismu jsou víra a příslušnost k etniku dvě věci, které spolu souvisí více než v kterémkoli jiném náboženství. Tento úvod ukáže, proč tomu tak z teologického hlediska je. Ale jak se tato jednota historicky a kulturně přes dva tisíce let rozvíjela, musí zůstat vyhrazeno pro jiný výklad.

Vymezení náboženství

»Všichni Židé jsou sionisté«

Rozporuplná jednota víry, národa, náboženství a státu

Náboženství, lid a kultura

Následující výklad judaismu jako náboženství, národa a kultury v jeho mnohotvárnosti se může týkat pouze moderního judaismu, který se vyvíjel v době mezi osvícenstvím a sionismem na podkladě středověké, tradiční společnosti. V ní ještě neexistovalo oddělení náboženství a příslušnosti k národu, navíc náboženství tehdy nebylo chápáno jako osobní záležitost. Ve svém popisu vývoje se zaměřím především na líčení dějin Židů v německých zemích. 2

V období přechodu k moderní společnosti žili Židé západní a střední Evropy až na výjimky většinou jako průměrně vzdělaní a často ekonomicky znevýhodnění lidé, kteří nacházeli smysl své existence v životě podle Tóry. Dodržovali příkazy a náboženské zákony, jejichž původ od Boha si potvrzovali v každodenním životě. Procesy duchovní obnovy, které znepokojovaly křesťanský svět od renesance po reformaci, zpočátku míjely Židy žijící pod vedením rabínů ve více nebo méně uzavřených společenstvích. Jen málokteří z nich (např. obchodníci nebo finanční správci, kteří žili mimo zdi ghetta) se dostali do kontaktu se světskou filozofií a vědou.

Haskala – židovské osvícenství

Podstatným impulzem pro vznik židovského osvícenství (hebrejsky haskala) byla nevole Židů kvůli jejich postavení mimo společnost a nově získaná možnost ji filozoficky vyjádřit. Haskala, výraz pocházející z hebrejského slova sechel (»rozum«), sledovala dvojí program: vybudovat vztah Židů k Židům a Židů k nežidům v okolní společnosti. Program osvícení Židů vůči jejich okolí je chtěl učinit rovnocennými a rovnoprávnými členy občanské společnosti. Druhým úkolem bylo nové teologicko-náboženské pojetí judaismu v něm samém.

Tak se mělo za prvé ukázat, že příkazy víry nevedou ke konfliktu s běžnými občanskými povinnostmi, a za druhé prokázat, že kontinuita pravidel života podle Tóry není v rozporu s rozumem. V životě a díle Mosese Mendelssohna, který chtěl jako ortodoxní Žid založit náboženství na rozumu, doznal tento postoj svého nejvznešenějšího vyjádření, a to již dlouhou dobu před sekularizací. Tento populární osvícenský filozof, který působil v Berlíně, se znal s Immanuelem Kantem a byl blízkým přítelem Lessinga. Vlastní židovskou víru pokládal za vzor vyšší morálky, která ovšem nebyla v rozmanitých židovských obřadech rozpoznána. Tento nedostatek vyřešil Mendelssohn ve své knize Jerusalem (Jeruzalém) z roku 1783 tvrzením, že Tóra zjevená na Sinaji není ani tak zjevením víry, jako spíše ustanovením světského zákona. Judaismus neobsahuje nic jiného než základ, který má každé náboženství postavené na rozumu: všeobecné morální zásady.

Reformovaný judaismus a »etický monoteismus«

Mendelssohnova filosofie a její další vývoj v době působení jeho žáků umožnily Židům v křesťansko-občanských společnostech na jedné straně víru v Bohem zjevené mravní a rozumové jádro Tóry a na straně druhé poslušnost vůči zákonům země, ve které žili. To ostatně žádali rabíni již v pozdní antice. Reformní judaismus navazující na Mendelssohna a jeho žáky se nakonec v průběhu staletí zredukoval na několik morálních principů a již nechápal židovskou víru jako Bohem chtěnou, nýbrž jako vynucenou danými historickými poměry. Tím, že byl Bůh Židů a celého lidstva zbaven svého konkrétního kontextu v židovských dějinách země Izrael, se změnil z osobního Boha na v podstatě neosobní morální princip, který bývá obvykle označován jako »etický monoteismus«.

Moderní ortodoxie

Očekávaný odpor proti tomuto pojetí se objevil v náboženských směrech dnes označovaných za neoortodoxní (oprava překladatele). Ty nepředstavují původní judaismus, ale ve své podstatě nejsou ani tak moderní jako reformní judaismus. Moderní ortodoxii lze označit za reakci odporu vůči haskale. Vznikla pod ochranou politické moci v Prusku a Rakousku, tedy v reakčních státech, které porazily revoluční napoleonskou Francii.

Podstata reformního judaismu

Halacha je soubor nábožensko-právních předpisů, závazná tradice a zákon, židovské náboženské právo.

Při zpětném pohledu je zřejmé, že reformní judaismus díky občansko-emancipačním a asimilačním podnětům převzal své teologické myšlení ani ne tak z Písma samotného, jako spíše z osvícenské filozofie a vznikajících věd orientovaných na historii. Jeho liturgie byla v podstatě převzata z protestantismu, založeném na estetice a důstojnosti. Největší význam měly liturgické změny: recitace mnohých modliteb v souladu s halachou v řeči příslušné země, hra na varhany, přenesení místa, odkud se čte Tóra, ze středu synagogy do jejího čela a také nový název pro synagogu. Ortodoxie se oproti tomu vzdala povznášející hry na hudební nástroje, ne kvůli zákazu práce ve sváteční den, ale spíše kvůli smutku nad zničením Chrámu, ve kterém měla hra na hudební nástroje důležitou roli. Tím, že reformní judaismus již neumožňoval předčítat z Tóry ze středu společenství, ale z jeho čela, se připojil k protestantskému dohledu duchovních nad hlásaným slovem a jeho odcizení od společenství. Modlitebny nazýval temply (německy »chrám«), a ne synagogy. Tím dával najevo své zakotvení v diaspoře a odmítnutí návratu na Sijón a znovuvybudování Chrámu. Modlitby vyjadřující touhu po izraelské zemi a po návratu do ní se jevily jako neslučitelné se životem plně integrovaného občana státu. Dalo by se říci, že reformní judaismus vzniknul jako všeobecné vyznání občanů jednotlivých národních států, které bylo podepřeno prorockými spisy.

Konzervativní judaismus

Zacharias Frankel (1801–1875) byl od roku 1854 ředitelem Židovského teologického semináře ve Vratislavi.

Konzervativní judaismus založený rabínem Zachariasem Frankelem se pokusil o střední cestu mezi ortodoxií a reformou. V podstatě se držel tradice, kterou měnil pouze tehdy, pokud si to dobové okolnosti vyžádaly. Tedy stejně, jako to činil rabínský judaismus. Například v USA dovolil konzervativní judaismus v sobotu jízdu autem, protože na rozsáhlých předměstích bylo důležitější dostat se do vzdálených synagog, než zůstat doma. V tomto případě by striktní dodržování příkazů zabránilo možnosti účasti na čtení z Tóry a společných modlitbách. Konzervativní judaismus také umožnil ordinaci žen na rabínky a kantorky, neprovedl to ale ve smyslu prorocko-morálního naplnění, nýbrž na základě přesně vyvozených halachických zdůvodnění.

Dnešní reformní judaismus

Jak aktuální je původní reformní judaismus dnes? Po revoluci roku 1848 se mnozí demokraticky smýšlející rabíni přestěhovali do USA. Zde se reformní judaismus stal na následujících 150 let zdaleka nejpočetnějším proudem amerického judaismu. V duchu tradice německých reformních Židů zastávali přívrženci reformy v USA pohled na judaismus jako na čistou konfesi, čímž se dostali do rozporu se sionismem. Později, v roce 1967 (po tzv. šestidenní válce), upustily oficiální organizace reformních Židů v USA od kritického postoje ke Státu Izrael a k sionismu. V Jeruzalémě byla zřízena pobočka Hebrew Union College, jejímž cílem byl posun v teologii orientované na diasporu.

Již němečtí židovští teologové dvacátých let minulého století – Baeck, Rosenzweig a Buber – korigovali tento čistě konfesní pohled. Trvalo však dlouho, než si jejich učení našlo cestu do teologie reformního judaismu. Reformní judaismus se začal na základě svého základního zaměření na liturgii jako první židovské hnutí zabývat převratnou otázkou emancipace žen v rámci bohoslužby, jejich zrovnoprávněním při ordinaci na rabínky a jmenováním do kantorského úřadu. Tento problém začalo později s námahou řešit i konzervativní hnutí, které setrvalo při řešení otázky emancipace žen v liturgii více v rámci výkladu náboženského práva.

Historičnost tradice

Při porovnání reformy a ortodoxie vyvstává důležitá otázka historičnosti židovské tradice. Zatímco reforma se při své relativní modernosti paradoxně příliš neprezentuje jako historicky konečná, moderní ortodoxie (možná proti své vůli, ale v souladu s biblickými zdroji) akceptuje vlastní specifika a historičnost včetně některých ničivých důsledků vědomého fundamentalismu. Německá neoortodoxie, ovlivněná Samsonem Rafaelem Hirschem, zkoušela uvést myšlenku trvale platného zjevení do souladu se zčásti zmodernizovaným způsobem kulturního života. Přes mnoho pokusů o nalezení shody nebyla neoortodoxie dodnes schopna tento spor urovnat.

Dne 19. dubna 1927 napsal Franz Rosenzweig, který onemocněl nevyléčitelnou svalovou atrofií, svému bratranci Hansi Ehrenbergovi, jenž roku 1909 konvertoval k protestantství, jeden ze svých posledních dopisů. Rosenzweig, který dlouho lpěl na národním, ale nesionistickém sebepochopení judaismu, zůstal navzdory několika pokusům o konverzi Židem. Ve svém dopise se snažil Ehrenbergovi vysvětlit smysl sionismu na příkladu náboženského socialismu: »Sionismus si můžeš představit na významu, jaký má socialismus pro církev. Sociální demokrat, i když nepatří mezi náboženské socialisty nebo je ateista, je pro uskutečnění Božího království církví důležitější než věřící, dokonce i než několik opravdových věřících. Nehledě na obrovský dav zčásti nebo úplně lhostejných lidí. Podobně je tomu s významem sionismu pro judaismus.«

Sionismus

Sionismus ve východní a západní Evropě reagoval různým způsobem na moderní antisemitismus a po krizi asimilace vyprovokoval nový pokus o sebepochopení judaismu. Židé již nebyli považováni za příslušníky náboženství, ale za členy celosvětově pronásledovaného etnika, jež vidělo záruku své identity a fyzického bezpečí ve vzniku národního státu s vlastním územím.

Původně měl být sionismus podle svého zakladatele Theodora Herzla široce pojatým filantropickým počinem, jehož úkolem bylo přispět k záchraně ohrožených Židů pomocí vytvoření židovského národního státu. Tento projekt si dal za cíl založit stát a nábožensky zakotvit židovské etnikum na území biblického Izraele. Po šoa a založení Státu Izrael se vůbec poprvé vzmohlo národní a státní uvědomění, což mělo pro judaismus veliký význam. Od působení Theodora Herzla uběhlo více než sto let a od založení Státu Izrael více než padesát let. O tom, že se podařilo spojit Židy na celém světě z mnoha středověkých společností, etnických skupin a duchovních hnutí takřka v jeden moderní národ, nelze pochybovat.

Tři koncepty identity

V současné době převládají tři typické koncepty židovské identity. V jakém poměru jsou dnes rozšířeny a zastoupeny mezi 14 miliony Židy, je otázkou pro empirickou sociologii judaismu, kterou zde nebudu rozvádět. Je nutno rozlišovat:

Liberálně-konfesní koncept

1. Liberálně-konfesní koncept, podle něhož mají Židé sice vlastní etnickou identitu, ale jako občané světových států dodržují praxi moderního etnicko-monoteistického náboženství v různých ortodoxních, konzervativních a liberálních formách. Tento koncept je založen na Bibli a Talmudu.

Etnicko-náboženský koncept

2. Etnicko-náboženský koncept, podle něhož mají Židé žít jako národ povolaný ke službě Bohu a důvěřovat v jeho příslib, že budou obývat zaslíbenou zemi Izrael. Vzhledem ke katastrofám v dějinách 20. století se mají snažit zvlášť o to, aby plnili Boží nařízení. Židovský stát má vycházet z Tóry.

Etnicko-laický koncept

3. Etnicko-laický koncept, podle něhož jsou Židé v důsledku dějin 20. století (především následkem šoa) bráni jako jeden národ, ať už chtějí, nebo ne. Geografickým a výhledově také demografickým centrem židovského národa je laický Stát Izrael.

Uvedená pojetí mají rozdílný význam v Izraeli, USA, Evropě, Latinské Americe nebo jinde na světě. Především druhý, etnicko-náboženský koncept vyvolává u židovských společenství žijících mimo Stát Izrael nové debaty o pojetí judaismu. O jaké problémy jde, se dá zřetelně ukázat na historicky zastaralém konceptu identity Franze Rosenzweiga.

Rosenzweig byl v roce 1921 přesvědčen, že Židé nemají, na rozdíl od všech ostatních národů, ani území, ani společný jazyk, ani schopnost vést válku. V počátcích své národní existence vše měli, ale později při zničení jeruzalémského Chrámu to ztratili. Od té doby žil židovský národ pouze v uzavřeném časovém prostoru liturgického roku, bez území, jazyka a válek. Svou další existenci v čase si Židé zajistili biblickým »ploďte a množte se« (Gn 1,28 – pozn. překladatele), tedy jak to Rosenzweig vyjádřil »silou krve«. Život v liturgickém roce a v rodinné kontinuitě vylučoval Židy z historie ostatních národů a také ze světových dějin, které byly podle jeho přesvědčení ovlivněny křesťanstvím a jeho vykupitelským misijním charakterem.

Návrat do historie

Šoa poukázalo na pomíjivost »věčného národa«, jak Rosenzweig Židy nazýval, zatímco založení Státu Izrael navrátilo alespoň části židovského národa jeho dějinnost, společnou řeč a schopnost vést války. Rosenzweig by se dnes musel zabývat otázkou, proč má národ opět svou vlastní zemi a zda lze Židy nazývat »věčným národem«, když byli téměř úplně vyhlazeni. V důsledku šoa a založení Státu Izrael byl židovský národ vytržen ze svého dosavadního způsobu bytí, spočívajícího na důvěře ve stále se tvořící věčnost skrze plození a víru, a upadl do dvou jiných způsobů existence. Ještě ve třetí generaci po šoa žijí Židé ve strachu, šoku a smutku z minulosti. Židovská existence ve velké části světa dnes vyplývá z vnímání se jako etnika, které bylo před nedávnem vystaveno genocidě a dnes žije v neustálé obavě o další existenci svého státního centra, jíž podřizuje všechno ostatní.

Postsionismus

Po naplnění sionistické myšlenky založením Státu Izrael se judaismus z kulturního hlediska nachází ve fázi tzv. postsionismu, přestože trvá jeho ohrožení. Postsionismus je kulturní cítění v Izraeli a v diaspoře, více nebo méně otevřené a připravené přihlásit se ke kulturním, nikoliv územním kořenům judaismu. Zejména k hebrejskému jazyku, který se v protikladu ke křehkosti různých forem politických, etnických a národních organizací osvědčil jako pravé zázemí Židů. Izraelská autorka Ceruja Šalev cituje ve svých zcela apolitických románech na rozhodujících místech (konkrétně tam, kde jde o intimní vztah mezi mužem a ženou) dlouhé pasáže z Bible a žalmů, případně si připomíná jejich četbu. Dalším příkladem je historička Fanja Oz-Zalcberger působící dlouhou dobu v Berlíně, která přemýšlí o skutečných důvodech života Izraelců v zahraničí. Je zřejmé, že země a Stát Izrael ztrácejí na duchovním významu, a to i v očích vlastních židovských občanů. Postsionismus představuje dnes z duchovního a politického hlediska pro židovské obyvatelstvo Izraele a v dohledné budoucnosti i pro Židy v diaspoře pozvolný odklon od pozornosti upřené na izraelskou zemi jako na prospěšné státní a ekonomické území.

Když byl úkol sionismu naplněn založením Státu Izrael, začal se judaismus projevovat ve své etnicky a konfesně orientované všednodenní zbožnosti tak, že se začal odvracet od národa, státu a území. Dnes se opět přiklání k důrazům rabínského judaismu: k Tóře předané Bohem jako způsobu života; »ašer natan lanu torat emet ve-chajej olam nata be-tochenu« (»jenž jsi nám dal Tóru pravdy a věčný život jsi vsadil vprostřed nás«), jak zní požehnání recitované po přečtení úryvku z Tóry.

»Judaismus je náboženství zákona«

Mylný nesoulad mezi zákonem a evangeliem

Rozlišení zákona a evangelia

Za většinou předsudků stojí nepochopení myšlenky, že judaismus je náboženství i životní styl a Tóra představuje způsob života. Vyhrocení antijudaistických protikladů mezi zákonem a evangeliem projevující se u Luthera, Fichteho a Hirsche ovlivňuje ještě dnes německou protestantskou univerzitní teologii. Stejně jako Eberharda Jüngela, který ve svém spise Evangelium von der Rechtfertigung der Gottlosen (Evangelium o ospravedlnění bezbožných) píše: »Na rozdíl od Starého zákona a od mnohých nebiblických, stejně smýšlejících hlasů, potvrzuje Nový zákon to, že člověk nemůže ze svého stavu základní nespravedlnosti, kterou sám zavinil, uniknout žádným skutkem, který vyžaduje zákon, vůbec ničím, co je schopen udělat.«

Tóra a zákon

Základní námitkou proti rozlišování mezi zákonem a evangeliem neustále předkládaným mnoha autory od Luthera až po Jüngela, je to, že pojmem zákon použitým v Pavlových spisech nebyla míněna Boží nařízení předaná Židům na Sinaji. Šlo spíše o nomos (tj. zákon – pozn. překladatele) politické moci, jak bylo běžné v helénismu, v právu římského impéria a také u aramejsky a řecky mluvících Židů v Judeji a celém středomořském prostoru. Pavel, z jehož listů byl vyvozen antijudaistický protiklad zákona a evangelia, se v pasážích dotýkajících se zákona vůbec nezabývá Tórou, ale duchem Platónova spisu Zákony (Nomoi). Zákony platily za politické stanovy tehdejší vládnoucí saducejské chrámové aristokracie i římské moci, jež jí poskytovala ochranu.

Apoštol Pavel a Platónovy Nomoi

Není třeba dodávat, že Pavel znal Platónovo učení. Stačí poukázat na to, že již v helénistickém judaismu v době Makabejců existovali tzv. »židovští horlivci proti zákonu«. V této době také proběhla helenizace judaismu, která se dotkla i části aramejsky mluvících judských Židů. Proto používali antičtí autoři pro přikázání Tóry vždy plurál nomoi, ale nikdy nomos. Je-li pravdivá teze o podstatném posunu významu od hebrejského slova Tóra (»návod, učení«) k řeckému nomos (»zákon«), měli antijudaističtí autoři pravdu, když tvrdili, že jde o skutečně revoluční změnu v pohledu na starozákonní víru, se kterou přišel Pavel, dále ji rozvinul severoafrický církevní otec Augustin a dokončil ji Luther? Otázkou zůstává, zda tito autoři vnímali judaismus tak, jak on chápal sám sebe. Nebo zdali jim výše uvedený názor sloužil jako záměrný protiklad k vlastnímu křesťanskému vyznání.

Spravedlnost a milost

Označení judaismu za »náboženství zákona« může vyvolat další tvrzení. Judaismus si prý zakládá na povrchní spravedlnosti a nezná Boží milost. Toto přesvědčení je doloženo už v Pavlově učení o ospravedlnění, které předpokládá, že všichni lidé od Adama mají podíl na prvotním hříchu a nemohou se za žádných okolností zbavit těchto vin vlastním úsilím. I když rabínský judaismus tvrdí, že většina lidí hřeší, je stejně tak přesvědčen o tom, že mravně svobodní lidé jsou schopni skrze pokání a obrácení vést v budoucnu méně hříšný život.

Jom kipur (Den smíření) je nejvýznamnější den židovského roku a představuje vyvrcholení deseti dnů pokání, které začíná na Roš ha-šana (Nový rok).

Zatímco křesťanská víra spojuje ospravedlnění hříšníka s očištěním od hříchů pouze skrze Boží milost, jejímž největším projevem byla smrt Ježíše na kříži, zná judaismus Jom kipur (Den smíření), nejzásadnější den židovského roku. Na Jom kipur se Židé postí déle než 24 hodin a hlavním účelem tohoto dne je dvojí smíření: s Bohem a (což je ještě důležitější) s každým bližním, vůči kterému se člověk provinil. Rabínská tradice nepochybuje o tom, že podle Boží vůle má smíření s nemocnými a zraněnými bližními přednost před smířením s Bohem. Člověk má před Bohem vyznat hříchy, kterých se dopustil, a prosit o odpuštění. Podle judaismu nedokáže smíření s Bohem nahradit smíření s lidmi. Bez toho, aniž by člověk požádal o odpuštění své bližní, nemůže dosáhnout milosti u Boha.

»Náboženství pro dospělé«

Na základě této praxe vyslovil současný židovský náboženský filozof Emmanuel Lévinas myšlenku, že judaismus je »náboženství pro dospělé«.

V závěrečné modlitbě svátku Jom kipur, zvané Ne‘ila se mimo jiné recituje: »Svévolník ať opustí svou cestu, muž propadlý ničemnostem svoje úmysly; nechť se vrátí k Hospodinu, slituje se nad ním, k Bohu našemu, vždyť odpouští mnoho. A ty, Bože milosrdný, soucitný, plný slitování, shovívavý, ty který jsi plný milosti, rozhojňuješ dobrodiní, přeješ si návrat svévolníka a netoužíš po jeho smrti. Řekni mu, jakože promlouvá věčný Bůh, nemám zalíbení ve smrti zlovolníka, nýbrž v tom, aby se odvrátil od svých způsobů a žil.« (První část modlitby obsahuje reflexní citát z Iz 55,7 – pozn. překladatele.)

»Judaismus je matkou křesťanství«

Jak se judaismus rozešel s křesťanstvím

Něco jiného než křesťanství

Judaismus byl a je (alespoň na západě) odlišný od křesťanství. Křesťanští teologové a kazatelé si toho byli vědomi, jak dokládá papežská bula Sicut judaeis ze 13. století: »Ačkoli je nevěra Židů v mnoha ohledech zavrženíhodná, nesmí být od věřících utiskováni, protože skrze ně se plně projevila naše víra…«

»Starší sestra křesťanství«?

Jaké byly vzájemné vztahy? Dlouhou dobu se mluvilo o tom, že křesťanství je »dceřiné náboženství« judaismu. Papež Jan Pavel II. a jeho nástupce Benedikt XVI. nalezli jinou formuli: »Judaismus je starší sestra křesťanství«. S tímto prohlášením vznikla otázka, jaká je mateřská víra. Judaismus se zdá být starším náboženstvím, což však popírá většina soudobých židovských učenců. Podle nich je židovství, jak ho známe a jak je na celém světě praktikováno v různých liturgických variantách, od ultraortodoxie až po reformní judaismus, dokonce mladší než křesťanství.

Hranice mezi křesťanstvím a judaismem

Odpověď na tuto otázku je v prvé řadě úkolem dějin náboženství, které by měly vyjasnit, kdy se obě náboženství (judaismus a křesťanství) definitivně rozešla a začala se rozlišovat jako samostatné konfese. Nestačí se odvolávat na novozákonní spisy, kde se sice na mnoha místech objevuje vyznání víry v Ježíše Krista, ale nesetkáme se zde s pojmem křesťané. Ani termín ekklesia, jenž používal Pavel ve svých listech a který lze překládat jako »církev«, nestačí k tomu, aby bylo možné přiznat tehdejším shromážděním věřících sebevědomí vlastního křesťanského náboženství. Jednalo se vesměs o společenství Židů, kteří přijali Ježíše jako mesiáše a mezi něž mohli vstoupit i nežidé jako více či méně plnoprávní členové. Tato praxe přijímání nových členů v žádném případě neznamenala pro někoho žijícího v 1. nebo 2. století rozšíření mlhavých hranic, jež vymezovaly judaismus.

Amida (Modlitba osmnácti požehnání) je hlavní modlitbou židovské bohoslužby a původně se skládala z osmnácti částí.

Birkat ha-minim: »Proti svévolným«

Dějiny vzniku judaismu a křesťanství vskutku nelze uceleně představit. To vidíme i na historii vzniku ústřední židovské modlitby, tzv. Amidy – Modlitby osmnácti požehnání. (Základní jednotkou židovské modlitby je tzv. bracha /plurál brachot, v překladu »požehnání«/. Tento pojem ovšem není ekvivalentní významu českého slova požehnání. V Amidě tedy nejde o osmnáct, resp. devatenáct, požehnání, ale o osmnáct brachot /z nichž pouze některé jsou požehnáním v českém slova smyslu – pozn. překladatele/.) V Babylonském talmudu je v traktátu Berachot (»Požehnání«) vysvětlena otázka, proč obsahuje Amida, která se podle rabínského podání vztahuje k osmnácti pojmenováním Boha, devatenáct částí. Je tomu tak proto, že byla rozšířena o pasáž později nazvanou Birkat ha-minim (»Proti svévolným«; doslova »Požehnání svévolných«). Dodnes není zcela jasné, jestli jsou termínem minim míněni následovníci Ježíše Krista, gnostici nebo jiné skupiny. Birkat ha-minim má dnes tuto podobu: »A pomlouvači ať nemají naději a všichni pachatelé bezpráví ať pominou jak okamžik. A všichni nepřátelé tvého lidu ať jsou brzy vytrženi i s kořeny. A svévolné rychle vyvrať a zlom a svrhni a pokoř brzy za našich dnů. Požehnaný jsi Ty, Hospodine, jenž ničíš nepřátele a pokořuješ svévolné.«

Kdo vytvořil tuto modlitbu? Kdo byl považován za svévolného a proč? Byli nocrim (tj. křesťané – pozn. překladatele) a minim členy stejné skupiny, nebo skupin rozdílných? Čím se lišili?

Minim

Ještě církevní otec Jeroným v 5. století věděl, že existovala židovská sekta, která se označovala jako minim nebo nocrim. Talmud (Babylonský talmud, traktát Berachot 28b–29a – pozn. překladatele) dává na výše zmíněné otázky nejasné odpovědi, například tímto vyprávěním: »Naši učenci učí v Barajtě: Šim‘on ha-Pakuli uspořádal osmnáct požehnání před rabi Gamli‘elem v Javné. Rabi Gamli‘el řekl moudrým: ‚Je zde někdo, kdo ví, jak stanovit (tj. formulovat) Birkat ha-cdukim?‘ Šmu‘el ha-katan povstal a ustanovil ho. Následující rok, když vedl Šmu‘el ha-katan modlitbu obce, ho zapomněl (tj. text požehnání). A přemýšlel nad tím dvě nebo tři hodiny a snažil si vybavit jeho slova a během toho času ho neodvolali z pozice toho, který vede modlitbu obce. Proč ho neodvolali? Rav Jehuda řekl jménem Rava: Pokud (ten, který vede modlitbu obce) chybuje v kterémkoli požehnání (Modlitby), neodvoláme ho. Nicméně pokud chyboval v Birkat ha-cdukim, odvoláme ho, protože ho podezříváme z možné hereze.« (V poznámce k Birkat ha-cdukim se uvádí, že tento pojem je zřejmě výsledkem cenzury. V dřívějších verzích je toto požehnání nazýváno Birkat ha-minim – pozn. překladatele.) Po několika dalších úvahách oddíl pokračuje: »Nedůvěřuj si přede dnem své smrti, protože Jochanan Velekněz sloužil jako velekněz po osmdesát let a na konci se stal saduceem.« (Jde o varování před přílišnou sebedůvěrou a svody hereze. Saduceové byli počítáni mezi minim – pozn. překladatele.)

Historické zařazení

Z morálně-filozofického hlediska jde o otázku, zda mohou spravedliví lidé odpadnout od zbožného života a zda se bezbožníci mohou stát spravedlivými. Vyprávění však obsahuje více nejasností. Podle historického zařazení by se měl příběh odehrávat za působení patriarchy Gamli‘ela II., který byl ve funkci potvrzen Římany a působil v letech 80 až 115. Gamli‘el II. nastoupil do úřadu již v době vlády císaře Domitiana a zemřel během panování císaře Trajána, dlouho před povstáním Bar Kochby. Šmu‘el ha-katan zemřel, jak víme, dříve než Gamli‘el II. a předpověděl, že »Šim‘on a Jišma‘el budou zahubeni mečem«. Šmu‘el ha-katan tak chtěl varovat před povstáním židovských zélótů ve Středomoří, jež bylo potlačeno Trajánem a později nazváno jako »Quietova válka«. Poté došlo ke zničení starého a na tradice bohatého judaismu v Egyptě, který byl do značné míry helenizovaný, a judaismu v severní Africe. V těchto dvou oblastech hrála důležitou roli také židovská misie a po povstání se zde rozšířilo křesťanství.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Judaismus.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.