Frank Rehfeld

v nakladatelství FANTOM Print

Prokletí trpaslíků

Vyhnanství trpaslíků

Krev trpaslíků

FANTOM Print

2013

Copyright © 2010 by Frank Rehfeld

Copyright © 2010 by Blanvalet Verlag, a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany

Translation © Svatava Kretková

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-212-6

ISBN 978-80-7398-481-6 ePub

ISBN 978-80-7398-482-3 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

1
Zarkhadul

„Mrtvé,“ odfrkl si Lhiuvan a zničil tak kouzlo okamžiku. Thilus byl prudce vytržen z uctivého obdivu, který v něm stejně jako v ostatních trpaslících vyvolával pohled na obrovskou jeskyni; jeskyni, která byla větší než kterákoliv, jakou kdy viděl. Měřila dobré tři míle a kamenné nebe se klenulo stovky metrů nade dnem, podpíráno četnými, vskutku titánskými skalními pilíři.

Ale nebyla to jen velikost jeskyně, co Thiluse takřka udolávalo, nýbrž mnohem spíš význam tohoto místa. Toto byl Zarkhadul, legenda. Kdysi největší a nejnádhernější trpasličí důl, a kromě toho jeden z prvních, které jeho lid vybudoval. Srdce a klenot trpasličí rasy, zasypaný před víc než tisícem let a považovaný za navěky ztracený.

„Cože?“ zamumlal omámeně a podíval se na elfa, stojícího vedle něj.

„Tohle místo je odporné, přímo strašné,“ vyhrkl Lhiuvan. „Mrtvé, naprosto se protivící životu. Žádné denní světlo, ani jediná rostlina s výjimkou těch odpudivých trsů lišejníků. Nechápu, jak sem může někdo přijít a dobrovolně tu žít.“ Protáhl tvář do pohrdavého úšklebku. „Ale co se dá taky od trpaslíků jiného čekat? Rase, jejíž největší potěšení spočívá v tom prohrabávat se svinčíkem a hledat tam poklady, se může líbit dokonce i tady.“

V Thilusovi vzplál prudký hněv, nejen proto, že byl hanlivě označen za hraboše ve svinčíku, což by si jinak sotva kdo v přítomnosti dvou tuctů těžce vyzbrojených trpasličích válečníků dovolil vyslovit, ale také kvůli nesnesitelné povýšenosti elfů, kteří všechno hodnotili výlučně podle vlastního vkusu a názorů.

Bylo všeobecně známo, že elfové nemají pro kámen a skálu příliš pochopení, že se dokážou radovat jen ze živých věcí, jako jsou rostliny a zvířata. Přesto si i oni museli uvědomovat, jaké neuvěřitelné architektonické mistrovství představuje vybudovat podobnou jeskyni v nitru hory a uchránit ji po tisíciletí před zřícením.

Kromě toho Lhiuvan dobře věděl, jaký skoro posvátný význam toto místo pro trpaslíky má, a Thilus nepochyboval ani na vteřinu o tom, že elf utrousil své poznámky právě jen z tohoto důvodu. Nejenže jim zkazil okamžik, kdy poprvé spatřili Zarkhadul na vlastní oči, ale chtěl je také úmyslně provokovat.

Všechno v Thilusovi křičelo po tom, aby dal Lhiuvanovi takovou odpověď, jakou si zasloužil, a také ostatní trpasličí válečníci začali rozhořčeně reptat, ale s námahou svůj hněv potlačil. Narodil se se zmrzačenou levou paží, což by mu vlastně mělo znemožňovat stát se válečníkem. Ale díky železné vůli a mnohem tvrdšímu tréninku než všichni ostatní tohoto cíle přece jen dosáhl. Během výcviku byl neustále terčem posměchu a pošklebků a také po něm šuškání za jeho zády pokračovalo. Vždycky na ně prudce reagoval a teprve v posledních letech se naučil svůj temperament způsobem netypickým pro trpaslíky krotit, což mu teď přišlo vhod. Když mu mistr války Loton svěřil velení nad bojovým oddílem, dal tím najevo, že přesně toto bylo jednou z příčin jeho volby.

„Tím lépe, že jsou naše rasy tak odlišné,“ pronesl s nuceným klidem. „Vám se nelíbí podzemí a my neoceňujeme život na povrchu. Díky tomu by přece mezi námi neměly propukat žádné spory.“

Jeho slova neobsahovala jen varování elfovi, ale stejnou měrou platila i trpasličím válečníkům, kteří byli urážkou také do hloubi duše dotčeni. Na jejich hněvem uzardělých tvářích bylo vidět, že to v nich vře.

„Hezká slova, nic víc,“ poznamenala Lhiuvanova společnice Aliriel. „Přestaňme ztrácet čas. Čím rychleji vyhubíme ty bestie, které údajně pocházejí z našeho rodu, tím dříve se budeme moci vrátit na povrch. Mám pocit, že se tu udusím.“

Stejně jako Lhiuvan měla elfí válečnice na sobě světlé kalhoty, mizející v holínkách po kolena, a hnědý kabátec, pod nímž se rýsoval zlatý hrudní pancíř. Kromě Lhiuvana byla jediným zástupcem svého lidu, který sem trpaslíky doprovodil, na tuto sotva metr širokou římsu, táhnoucí se podél skalní stěny kousek pod stropem. Sám Barlok, slavný válečný hrdina, který se svým průzkumným oddílem jako první trpaslík po tisíci letech nalezl cestu do nitra Kalathunu, jim poradil, aby si nenechali ujít podívanou, která se odtud naskýtá. Také on stanul před několika dny na tomto místě a vrhl odtud první pohled na město v hlubinách.

Bylo stěží představitelné, že se v místě tak dech beroucí krásy současně ukrývá tak strašné nebezpečí…

„Ten sloup tam vpředu,“ ozval se Heldon, jeden z Barlokových druhů, který byl jejich oddílu přidělen za průvodce, a ukázal na obrovský pilíř, kolem něhož se vinuly takřka nekonečně působící schody. „Tam jsme sestoupili do hlubin.“

Thiluse zamrazilo, když si představil, jak namáhavé zdolávání těchto schodů muselo být, zvlášť poté co válečníci učinili onen strašný objev, že Zarkhadul před dávnými časy postihl stejný osud jako Elan-Dhor. Také jeho obyvatelé kutali příliš hluboko a příliš chamtivě a při tom bezděky otevřeli bránu do podzemní říše temných elfů, a stejně jako vojsko trpasličích válečníků z Elan-Dhoru byly dokonce i obrovské armády Zarkhadulu poraženy a přemoženy tímto nepřítelem. Kdysi tu žilo víc než sto tisíc trpaslíků, ba někteří hovořili o takřka dvojnásobném počtu, ale tohoto protivníka neměli čím zastavit. Ve svém zoufalství nakonec dokonce uzavřeli pomocí odstřelů všechny cesty na povrch, aby zabránili tomu, že se tam Thir-Ailithové, jak se tyto zlověstné bytosti samy nazývaly, dostanou a zaútočí na další trpasličí doly či města lidí.

Thilus se znovu zachvěl, když pomyslel na neuvěřitelné hrůzy, které se tu musely odehrát. Kolik odvahy, kolik statečnosti bylo potřeba, abyste se sami uvěznili s tak strašlivým nepřítelem a vydali se napospas jisté smrti, jen abyste uchránili ostatní tohoto osudu?

Ještě jednou přejel pohledem po jeskyni, obdivoval umnou výzdobu obrovských pilířů, nakolik jen bylo z dálky rozeznatelné, oblouky a mosty, táhnoucí se mezi nimi, stovky metrů dlouhá lešení z lan, dřeva a kovu, která pokrývala část stěn, a samozřejmě i samotné město pod sebou. Povznášející pocit, který předtím zakoušel, se už ale znovu nedostavil. Elfové svými opovržlivými poznámkami úplně zničili náladu okamžiku.

Thilus se otočil a zadíval se na společníky. Na jejich zasmušilých tvářích zřetelně viděl, že jsou na tom všichni stejně jako on. Mnozí svírali ruce v pěst a bručeli si pod vousy tiché kletby a další nevlídná slova. Naprosto právem se cítili být oloupeni o něco, o čem se domnívali, že by to mohla být jedna z nejslavnostnějších chvil jejich života. Nejeden z nich by asi nejraději do elfů strčil a srazil je z římsy do hlubin.

Nakonec se Thilus zastavil pohledem na obou špičatouchých. Elfové nebyli pro nic za nic označováni za krásnou rasu, to musel uznat. Byli štíhlí a vysocí, jejich pohyby ladné a elegantní. Světlé vlasy jim spadaly hluboko přes ramena, ale nebyly tak bledé jako u Thir-Ailithů, nýbrž měly barvu nejčistšího zlata, a na rozdíl od plných, hrubých tváří trpaslíků byly ty jejich takřka nestárnoucí a neuvěřitelně jemně a pravidelně řezané, bez sebemenší poskvrnky. Ve srovnání s nimi vypadali dokonce i lidé jako trolové.

Zvláště to platilo pro elfy ženského pohlaví. Aliriel byla bezpochyby jednou z nejkrásnějších žen, jaké kdy Thilus viděl, bez ohledu na to z jaké rasy. Nejspíš by jeho srdce zahořelo při pohledu na ni láskou stejně vášnivou jako beznadějnou, kdyby i ona v sobě neměla arogantní povýšenost, která se zdála být vlastní většině příslušníků jejího lidu a která přispívala k tomu, že se jejich rasy v uplynulých tisíciletích stále víc odcizovaly. Ať se její tvář sebevíc podobala andělu, byla to jen chladná krása sochy. Tvrdý výraz očí jako by ji připravoval o veškerou vřelost.

Ale ať byly rozdíly mezi jejich rasami sebevětší, podstatné v tuto chvíli bylo především to, že trpaslíci, elfové a lidé společně svedli a vyhráli bitvu u Kalathunu.

Definitivní zvrat způsobil teprve Barlok, když se mu podařilo pomocí posledních zbytků střelného prachu zabít v hlubinách Zarkhadulu zrůdu zmutovanou do obřích rozměrů, která byla jen pramálo podobná Thir-Ailithovi, z níž ovšem vycházela magická síla, jež propůjčovala mrtvolám trpaslíků nový zdánlivý život. Co přesně za tím bylo, Thilus stále nechápal. Ani sám Barlok mu nemohl poskytnout žádné vysvětlení, ale na tom také nezáleželo.

Nestvůra byla mrtvá společně s většinou temných elfů, a s její smrtí vyhasla i magie. Úkolem bojového oddílu teď bylo vyslídit a zneškodnit i poslední Thir-Ailithy, kteří se ještě mohli v Zarkhadulu skrývat.

„Půjdeme dál,“ rozhodl Thilus.

Nebylo třeba scházet do hlubin po schodech u pilíře, místo toho se mohli vydat jinou, mnohem pohodlnější cestou. Aby se na ni dostali, museli se nejprve vrátit kousek zpátky štolou, až dorazili ke křižovatce, kde na ně čekali ostatní elfové. Celkem se jednalo o pět elfích kouzelníků a dvacet válečníků přidělených na jejich ochranu, včetně Aliriel a Lhiuvana. Byl to také Lhiuvan, kdo trval na tom, že počet trpasličích vojáků nepřesáhne počet elfů. Vzhledem k neznámému počtu Thir-Ailithů, kteří se ještě mohli zdržovat v Zarkhadulu, by Thilus raději vyrazil s větším oddílem, musel se ovšem podřídit požadavku.

Za stěnami jeskyně se horou táhly početné štoly a schodiště a vedly také do města dole. Barlok je během své výpravy nepoužil jen proto, že nechtěl hledat správnou cestu hodiny, ba možná celé dny. Teď ji ovšem nebylo možné minout, protože byla děsivým způsobem označena.

Zarkhadul měl kdysi přes sto tisíc obyvatel a zdaleka ne všichni se zúčastnili coby nemrtví bitvy. Další desítky tisíc mumifikovaných válečníků se ještě nacházely na cestě na povrch a po vyhasnutí magie temných elfů se i ony zhroutily všude tam, kde právě byly. Vedle sebe a na sobě ležely tedy ve štolách Kalathunu nesčetné mrtvoly trpaslíků, podle Barloka až dolů k mrtvolné jámě, z níž vyšly.

„Co se stalo?“ zeptala se Nariala, jedna z elfích kouzelnic, když se Thilus vrátil v čele trpaslíků do hlavní štoly. „Nevypadáte zrovna šťastně. Nenašli jste snad, co jste chtěli vidět?“

Na rozdíl od elfích vojáků, kteří – kromě královny Tharliy – tykali každému trpaslíkovi, používali kouzelníci vždy zdvořilé oslovení, které Thilusovi díky jeho postavení náleželo. Nebyli jen zdvořilejší, ale také se chovali podstatně méně namyšleně. Navzdory nebezpečné misi neměli zbraně ani jakékoliv brnění, nýbrž jen dlouhá, světlá roucha s opaskem kolem pasu.

„Ale ano,“ zabručel Thilus.

Nariala si ho chvíli ostře měřila, pak sklouzla pohledem k Aliriel a Lhiuvanovi, kteří se přidružili zpátky k ostatním elfím válečníkům a zdánlivě bezstarostně si s nimi povídali. Po tváři jako by jí přelétl stín, ale neřekla nic. Thilus vytušil, že si dokázala domyslet mnohé z toho, co se stalo.

Spolu s Heldonem a několika dalšími trpaslíky převzal Thilus vedení oddílu. Za nimi následovali kouzelníci, chránění ze všech stran elfími válečníky, a zadní voj tvořili zbývající trpaslíci.

Bylo to strašné putování. Naštěstí byly štoly po většinu doby dost široké, ale na některých místech se tak zužovaly, že bylo navzdory největší opatrnosti takřka nemožné nešlapat po mumifikovaných trpasličích mrtvolách, pokrývajících zem. Několikrát je Thilus dokonce musel nechat odklidit z cesty, než bylo možné projít, hlavně tam, kde se ze stropu ulomily kusy skály a představovaly další překážku.

Jakmile se podaří zabít i poslední temné elfy, kteří se ještě mohli ukrývat v Zarkhadulu, a v dolech už nebude hrozit nebezpečí, bude jedním z prvních úkolů dopřát nesčetným mrtvým důstojný, o víc než tisíc let opožděný pohřeb v ohni.

Štola vedla v dlouhých zákrutech stále dolů, částečně s jemným sklonem, zčásti ale také dost příkře, a některé úseky se daly překonat jen díky schodům, vytesaným do skály. Tu a tam se po zemi táhly trhliny a praskliny, které se sice zdály být velmi hluboké, naštěstí ovšem byly jen úzké. Také ve stěnách zely na mnoha místech nepravidelné spáry a pukliny. Stále znovu naráželi na odbočky, někdy ústící do pravidelných komor, v nichž se sbíhalo několik štol. Většina nejspíš vedla ke kutacím oblastem na horních úbočích hory a ke stěnám podzemní kotliny, které zjevně ještě zdaleka nebyly vytěženy.

Thiluse se zmocňovala závrať při představě, že poklady Zarkhadulu kdysi zajišťovaly blahobyt víc než stovce tisíc trpaslíků. Jeho vlastní lid čítal už jen sotva pětinu tohoto množství a on se takřka neopovažoval představit si, jak nesmírné bohatství tady na ně mohlo čekat, i když se vzalo v úvahu, že nejspodnější štoly dolu, do nichž našli cestu temní elfové, byly zasypány odstřely.

Když podle Heldonova odhadu urazili zhruba dvě třetiny cesty dolů do kotliny, nařídil Thilus odpočinek. Jak se dalo čekat, setkalo se jeho rozhodnutí s ostrou kritikou elfích válečníků.

„Zbytečné marnění času. Tak bude jen déle trvat, než se budeme moci vrátit zpátky na povrch,“ zavrčel Lhiuvan a s potutelným tónem v hlase dodal: „Myslel jsem, že vy trpaslíci jste silní a vytrvalí, ale asi to s vámi nebude zdaleka tak horké, jak se kdysi vyprávělo.“

„Možná je tisíce let v dusném vzduchu pod horami připravily o dřívější sílu,“ dodala Aliriel o nic méně zlomyslným tónem. „Stejně si nedokážu představit, jak může nějaká rasa tady dole trvale žít.“

Thilus rozhněvaně spolkl poznámku, že to je rasa elfů, kdo už jen chřadne ve svém odlehlém údolí v nehostinné pustině severu a čeká na smrt.

„Nejen nám trpaslíkům a různým dalším rasám se to výborně dařilo,“ pronesl s námahou udržovaným klidem, „ale dokonce i odpadlíci vašeho vlastního lidu, které jste kdysi vyhostili do hlubin, se přizpůsobili tak dobře, že se mezitím očividně stali silnějšími než kdy předtím.“

Elfka si pohrdavě odfrkla.

„Kvůli té troše pochybného kouzla, jímž vás v bitvě oklamali, aby vám namluvili, že proti vám bojují sami? K tomu není potřeba moc.“

„Bojovali jsme i proti Thir-Ailithům samotným, a i když jsme vynaložili všechny síly, doslova nás převálcovali,“ opáčil Thilus. Čím absurdnější výčitky byly, tím pro něj bylo snazší zachovat klid. „Nejsou to jen nejnebezpečnější bojovníci, s jakými jsme se kdy utkali, jejich lid musí být navíc i obrovský. Útočili na nás po tisících, desetitisících, a přitom se určitě nejednalo o trpaslíky znovu probuzené k životu či jiná stvoření.“

„To je…“ rozohnila se Aliriel, ale velitelka elfích kouzelníků ji přerušila.

„Nechte toho!“ rozkázala s ostřím v hlase, jakého by se Thilus u jinak tak dobromyslně působící ženy ani trochu nenadál. Z očí jako by jí vylétly blesky. Současně Thilus ucítil přímo v mysli něco jako úder, který zanechal v jeho hlavě na několik vteřin nepříjemně omračující pocit.

Mnohem silněji to zasáhlo Aliriel a Lhiuvana. Oba vyrazili tiché, zmučené zasténání, zbledli a s tvářemi staženými bolestí odvrávorali jeden, dva kroky dozadu.

„Nejsme tu, abychom se hádali, ale abychom společně táhli do boje proti odpadlíkům,“ pokračovala Nariala stále ještě ostrým hlasem. Škodolibý úšklebek, který se začal rozlévat po tvářích několika trpaslíků, zmizel. „Nikdo neví, jak dlouho budeme muset hledat v podzemních katakombách, než vyslídíme i posledního Thir-Ailitha. Nebude k ničemu, když dorazíme k cíli vyčerpaní, proto je odpočinek naprosto rozumný.“

Nikdo z elfů se už neodvážil nic namítat. Na rozdíl od trpaslíků se jich ale usadilo na zemi jen pár. Zatímco Thilus pojídal několik proužků sušeného masa ze svého proviantu, pozoroval Aliriel, stojící s Lhiuvanem kousek opodál. Obrovský rozdíl mezi jejím zevnějškem a způsobem, jakým uvažovala a vystupovala, představoval rozpor, se kterým si stále nevěděl rady. Nedokázal prostě pochopit, jak se za tak půvabnou tváří může skrývat taková povýšenost, arogance a nafoukanost. To však neplatilo jen pro ni, ale v zásadě pro všechny elfy.

Už celá tisíciletí neexistovaly mezi trpaslíky a elfy žádné styky. Jejich rasy nebyly znesvářeny, ale nedalo se hovořit ani o přátelství. Elfové byli nejstarší známou rasou a kdysi se považovali za učitele a pěstouny těch mladších, což byla sama o sobě ušlechtilá role, ovšem oni se nespokojili jen s poskytováním určité podpory, místo toho chtěli ovlivňovat vývoj po svém. Proto se daly očekávat konflikty, když si trpaslíci – stejně jako mnohé další rasy – začali jednoho dne hledat vlastní cestu a nechtěli se už nechat dál vodit elfy za ručičku. To jim ovšem elfové ve své nafoukanosti nikdy neodpustili, takže došlo mezi rasami k rozkolu.

Bez ohledu na to ovšem v nouzi vkládal celý trpasličí lid velké naděje ve velitele Warlona, který vyrazil s expedičním oddílem, aby našel elfy a poprosil je o pomoc v boji proti odpadlíkům jejich rasy, Thir-Ailithům, kteří byli elfy před dávnými věky po strašlivé válce vypovězeni do podzemních jeskyní hluboko pod Stínovými horami. Také Thilus doufal, že jim elfové vyšlou na pomoc mohutné vojsko, ale veškerý jejich příspěvek sestával z dvaceti kouzelníků a padesáti válečníků, stejnou měrou mužů a žen, což by bylo u trpaslíků nemyslitelné. Stále mu bylo zatěžko považovat válečnice za rovnocenné, ale během bitvy na svazích Kalathunu dokázaly, že za svými bratry v bojeschopnosti a rozhodnosti nikterak nezaostávají.

A také kouzelníci už předvedli, jak obrovskou mocí disponují, když během bitvy zničili kouzlo Thir-Ailithů a ukázali vojsku trpaslíků, že se v případě útočících hord nejedná o temné elfy, nýbrž o dřívější obyvatele Zarkhadulu, probuzené k nemrtvému životu temnou magií. Desetitisíce mumifikovaných mrtvol, oživených jen za tím účelem, aby zničily trpasličí armádu, která přitáhla ke Kalathunu.

Ale i když elfové představovali mocné spojence a trpaslíci momentálně naléhavě potřebovali každou pomoc, nebyl si už Thilus po zkušenostech, které s nimi mezitím udělal, jistý, zda se má opravdu radovat, že se Warlonova výprava setkala s úspěchem. Doufal, že napětí mezi jejich rasami poleví, až se lépe poznají, ale vzhledem k tomu, co v uplynulých hodinách zažil, se spíše obával opaku, přinejmenším pokud šlo o elfí vojáky.

Na druhé straně nebude ani jejich síla a síla kouzelníků stačit, aby dobyli zpět Elan-Dhor a zahnali Thir-Ailithy zpátky do podzemní říše, na to jich bylo příliš málo. Ať byl Zarkhadul sebenádhernější, Thilusovi se z hloubi duše příčilo sem s veškerým lidem přesídlit a zanechat starou vlast navěky napospas temným elfům.

Oddechli si jen několik minut, pak dal znamení k odchodu. Vzhledem k vládnoucímu napětí a mumifikovaným mrtvolám stejně nebyl skutečný odpočinek možný.

Postupovali dál do hlubin, přičemž Thilus neustále sklouzával pohledem k drahocenným freskám, které na mnoha místech pokrývaly stěny. Rád by si umělecká díla prohlédl zevrubněji a musel si stále znovu připomínat, že se nenacházejí na neškodné výpravě, nýbrž v bojovém nasazení na nepřátelském území, i když poklid, v němž dosud vše probíhalo, mohl snadno dát zapomenout na nebezpečí.

Cesta se stočila v několika úzkých zákrutách do hlubin, pak dorazili na dlouhý, rovný úsek s četnými odbočkami.

„Něco cítím,“ uslyšel Thilus mumlat za zády Narialu. „Je to… Pozor!“

Poslední slova vykřikla přeskakujícím hlasem. Elfí válečníci zareagovali podstatně rychleji než trpaslíci, prudce se otočili a s meči pozvednutými k boji vytvořili dvojitý ocelový val kolem kouzelníků.

Ale i když byli rychlí, nestačilo to. Thilus spatřil, jak jednomu z válečníků srazila neviditelná čepel hlavu. Současně zasáhl k jeho zděšení strašnou silou vedený úder Aliriel a rozpoltil jí lebku až k hrudi. Z děsivé rány vytryskla krev a potřísnila Lhiuvana, stojícího vedle ní.

Když elf pochopil, co se stalo, vyrazil nechápavý, bolestí a hněvem prosycený výkřik a už mrtvou elfí válečnici, padající k zemi, zachytil do náruče. Kolem něj pokračovalo zabíjení.

2
Hořké plody vítězství

„Jestli se mě ten zatracený ranhojič ještě jednou dotkne, useknu mu ruce!“ zaláteřil vztekle Barlok, když Salos vyšel ze stanu. Napřímil se a přehodil nohy přes okraj pryčny. Pak zvedl paže, ovázané až k ramenům, chvíli si je se skoro zoufalým výrazem ve tváři prohlížel a vrtěl hlavou a vzápětí je natáhl k Warlonovi. „Ale u démonů podsvětí, neudržím v nich ani meč nebo sekyru, natož abych mohl bojovat.“

„Jsou i jiní, kteří to mohou vyřídit za tebe. Nemůžeš dělat všechno sám,“ odpověděl Warlon. Jemně zatlačil mistra války zpátky na lehátko. Nejen Barlokovy paže, ale také nohy, a dokonce i část hlavy zakrývaly obvazy. Když ho zachytila ohnivá koule výbuchu, utrpěl těžké popáleniny všude, kde nebyla jeho pokožka chráněna. Také část vlasů, deroucí se zpod přilbice, mu shořela na popel, pouze vousy, zakryté trupem, zůstaly k jeho velké úlevě takřka nedotčeny. „Už tě považovali za mrtvého, a po všem, co jsem až dosud slyšel, je skoro zázrak, že jsi ještě naživu.“

„Pchá, vždyť víš, že skalní vši tak snadno nezdechnou. Vyznám se v Zarkhadulu líp než kdokoliv jiný, a proto jsem měl tomu oddílu velet.“

Znovu se chtěl posadit a Warlon ho podruhé zatlačil zpátky.

„Získal sis dost slávy a cti na tři životy. Ještě za tisíc let se budou zpívat hrdinské písně o tvé výpravě do Zarkhadulu a o tom, že se ti podařilo najít cestu do dolu a skoro samotnému připravit Thir-Ailithy o jejich největší zbraň. Teď nadešla chvíle, kdy bys měl trochu zvolnit a zotavit se. To, co je ještě třeba vyřídit, mohou udělat jiní. Thilus je dobrý chlap a Heldon se vyzná v Zarkhadulu skoro stejně dobře jako ty.“

„Já vím,“ zabručel Barlok. „Ale stejně… já jsem tuhle záležitost začal a já ji chci dovést do konce. Nemám ve zvyku se líně povalovat a nechat jiné pracovat.“

„Líně se povalovat, to je nesmysl! Zotavuješ se z těžkých zranění, ke kterým jsi přišel v boji.“

„Jenom pár popálenin.“

„Které se přesto nejdřív musí zahojit. Měj rozum, sám bys nevybral do akce zraněného muže.“

„To není prostě jen akce a taky mi nejde o slávu a čest.“ Barlok přimhouřil oči. „Chci za každou cenu pomoct vyhladit ty zrůdy, jako pomstu za všechno, co provedly našemu lidu!“

Palčivá nenávist, která zaznívala z jeho slov, Warlona trochu vylekala, i když jí rozuměl. Nebyl u toho, když Thir-Ailithové dobyli Elan-Dhor, a jen nakrátko spatřil vychrtlé postavy, které si temní elfové chovali v Zarkhadulu doslova jako dobytek; trpaslíky, kteří neměli ponětí o slavné minulosti svého lidu a slovo svoboda ani neznali, protože žili od narození namačkáni v jeskyni a opouštěli ji jen na rozkaz temných elfů, aby byli svými pány vzápětí zabiti.

Už jen ta pouhá představa děsila Warlona až do morku kostí a on dobře chápal hněv svého otcovského přítele, neboť Barlok ty ubohé bytosti vysvobodil a blíže poznal.

„Dostane se jim spravedlivé odplaty,“ prohlásil. „Většinu jsi jich stejně sám zabil a Thilus se postará, aby ani jediný neunikl svému osudu. Pokud to tvou žízeň po pomstě ještě pořád neuhasí, čeká na tebe těch netvorů dost v Elan-Dhoru.“

„Do těch se taky pustíme!“ odfrkl si Barlok. „Ale teď potřebuju nejdřív pár velkých korbelů piva, to je ten nejlepší lék, jaký znám. A ty sis zasloužil aspoň malý…“

„Přinesu ti džbán a…“

„Nesmysl!“ zahřměl Barlok. „Přestaň se ke mně konečně chovat jako k dítěti! Není důvod, abych tu polehával, aspoň nohy mám úplně zdravé. Nemám nejmenší chuť nechat si ujít celou oslavu vítězství.“

Opět se posadil a přehodil nohy přes postel. Tentokrát ho Warlon nechal. Barlok na okamžik počkal, teprve potom úplně vstal. Chvíli trochu vrávoral, ale to se už po několika vteřinách poddalo.

Společně vyšli z malého stanu, který přidělili díky jeho postavení jen Barlokovi samotnému, místo aby ho uložili k ostatním zraněným do velkých stanů pro mužstvo. Skoro žádný trpasličí válečník nevyvázl z bitvy, jež se odehrála teprve před několika málo hodinami, bez drobných šrámů a mnozí byli více či méně vážně zraněni. Bylo jich tolik, že dokonce ani početné stany nestačily, takže ranhojiči ošetřovali méně závažné případy pod otevřeným nebem.

Bitva jim byla vnucena v enormní časové tísni, jen díky celodenním náročným pochodům dokázalo vojsko vůbec dorazit ke Kalathunu včas, aby zabránilo úniku temných elfů. Na zřízení opevněných postavení či jen skutečného polního ležení nezbyl čas. Všechno bylo pouze improvizované, a část stanů a dalšího vybavení jako léky, obvazy a potraviny dokonce pocházela od zásobovacích oddílů lartroniské armády. Malý začátek odčinění za to, že lidé pod vedením ctižádostivého vicegenerála Nagarona ve slepém podcenění skutečného nebezpečí nejprve napadli trpasličí vojsko, jak Warlon teprve později ke svému zděšení zjistil.

I když trpaslíci a lidé nakonec bojovali v bitvě proti nemrtvým mumifikovaným válečníkům bok po boku, nebyla tato příhoda, která stála život skoro dvě stovky trpaslíků, zdaleka zapomenuta. V souladu s tím si také nepřipíjeli na vítězství společně, ale aspoň trpaslíky bylo v každém případě slaveno, a sice – jak bylo jejich zvykem – hlučně a pořádně. Až praskaly skály, jak říkalo jedno přísloví.

Koneckonců k tomu byl dobrý důvod.

Nevyhráli jen bitvu a nezabránili úniku temných elfů z Kalathunu, ale také se chystali dobýt zpět Zarkhadul; důl, jehož bohatství bylo legendární a přinese celé jejich rase nový blahobyt. Nejeden trpaslík už nejspíš snil o nevýslovných pokladech, které se tam nacházely a jen čekaly na to, až někdo přijde a zmocní se jich.

Jejich hlasitý smích a zpěv se ozývaly už zdaleka. Boj si vyžádal mnoho obětí a většina válečníků ztratila přinejmenším jednoho přítele nebo příbuzného, ale na to teď nechtěl nikdo myslet. Ti, kteří přestáli bitvu aspoň trochu bez úhony, slavili nejen vítězství, ale také skutečnost, že jsou ještě sami naživu.

Když byli Barlok a Warlon spatřeni, obklopil je okamžitě houf válečníků, kteří je zasypali otázkami. Zvěsti o tom, co se v uplynulých dnech odehrálo v Zarkhadulu, už kolovaly díky Barlokovým druhům. Jen o obludném a zrůdném Thir-Ailithovi nevyprávěl mistr války ani jim. Kromě královny, elfů a členů oddílu, který byl momentálně v dolech, o něm vědělo jen pár zasvěcených. Nikomu zatím nešlo do hlavy, co měla ta nestvůra znamenat, a dokud se to nezmění, bylo asi nejlepší zachovat o celé věci mlčení.

Kvůli tomu se také týkala většina otázek ani ne tak Thir-Ailithů, kteří byli přinejmenším v Zarkhadulu považováni za víceméně poražené, jako spíše dolu samotného. Už v dřívějších dobách byl díky své nádheře a bohatství opředen legendami a tisíciletí, po která byl odříznut od vnějšího světa, to ještě posílila.

Když Barlokovi stejně jako Warlonovi vtiskli do ruky džbán piva a mistr války si dopřál několik mocných doušků, dal se do vyprávění, ale jak bylo jeho zvykem, počínal si velmi stručně. Stále rostoucí zástup posluchačů brzy pochopil, že se od něj ke své lítosti nedozví nic, o čem by se už nemluvilo.

Když se nakonec jeden z nich zcela otevřeně zeptal na poklady, dal se Barlok do hromového smíchu.

„Vy jste se zbláznili!“ vyrazil ze sebe, když se zase uklidnil. „Jak si to představujete? Honili nás Thir-Ailithové! Myslíte, že jsme neměli nic jiného na práci než pátrat po nějakých skrytých drahocennostech? Jakmile budou v Zarkhadulu poraženi i poslední temní elfové, můžete se vydat na lov pokladů sami, ale teď mě ušetřete těch nesmyslů. Raději mi přineste další pivo! Jsem tu, abych popíjel a slavil.“

Někdo mu podal nový džbán, zatímco se pozornost přesunula na Warlona. Výprava k elfům ho spolu s jeho společníky zavedla dál od Stínových hor než jakéhokoliv jiného žijícího trpaslíka, až do ledových pustin vysoko na severu. Přesto se cesty samotné a zemí, jimiž cestoval, týkalo jen pár otázek. To, co se dělo mimo jejich síně a bezprostředně se jich netýkalo, budilo u většiny trpaslíků pramalý zájem. Látka pro napínavé příběhy, které se vyprávěly u ohně praskajícího v krbu, ale nic, co by bylo opravdu důležité.

A momentálně tu byla spousta podstatně zajímavějších a důležitějších věcí. Na Warlona sršely četné otázky hlavně o elfech, jejich osobitostech a schopnostech, a o tom, jak velkou pomoc jsou schopni poskytnout.

Na mnohé z nich neuměl Warlon poskytnout žádnou odpověď a sám si přál, aby ji znal. Spolu se svými druhy strávil ve zlatém údolí jen den a hovořil pouze s několika elfy. A během celé zpáteční plavby lodí jim bylo tak špatně, že na nějaké povídání také nebylo pomyšlení. Trpaslíci a víc vody, než kolik se jí vešlo do čutory, to prostě nešlo dohromady. A už vůbec ne při plavbě na kolébající se lodi přes oceán, který se táhl donekonečna na všechny strany a ve srovnání s nímž se i rozlehlé Podzemní moře měnilo v malou louži. Warlona vždycky zamrazilo, když si uvědomil, že mnozí lidé i elfové se dobrovolně vydávali do vody a drhli si v ní celé tělo. Některé rasy měly holt nadmíru podivné zvyky.

Po nějaké době si všiml kousek opodál Malcoriona, který postával spolu s Lokinem poněkud stranou od ostatních trpaslíků. Po Ailin nebylo k jeho lítosti nikde ani vidu. Přesto po sobě nechal všechny další otázky sklouznout a vydal se s Barlokem k nim.

„Chtěl bych ti ještě jednou poděkovat za pomoc,“ obrátil se na zálesáka. „Bez tebe bychom to nikdy nedokázali.“

„Taky jste to ještě nezvládli,“ opáčil zálesák klidně.

Warlon se na něj udiveně podíval a také na Lokinově tváři se objevil tázavý výraz.

„Každopádně ne, pokud je pravda všechno, co jste mi vyprávěli,“ pokračoval Malcorion. „Doufali jste v pomoc elfů při obraně vašeho města, ale teď se ukazuje, že padlo dřív, než jste se vůbec dostali ke mně a my se vydali na cestu na daleký sever. Zato se teď zdá, že se vám podařilo vysvobodit z moci temných elfů Zarkhadul. Otázkou je, jestli vám to stačí, jestli se tam chcete usadit a vzdát se Elan-Dhoru.“

„Vzdát se Elan-Dhoru!“ odfrkl si Barlok. „Nikdy! Ať je Zarkhadul sebenádhernější a v dolech se skrývá sebevětší bohatství, Elan-Dhor je náš domov. Nikdy se nesmířím s tím, abych ho nechal v rukou těch bestií.“

„To jsem chtěl slyšet.“ Malcorion se přiměl k drobnému úsměvu. „Jinak bych nevěděl, co tady ještě pohledávám.“

„Jak to myslíš?“

„Svolil jsem, že vás dovedu k elfům, protože mě Thir-Ailithové připravili o všechno, co pro mě něco znamenalo,“ vpadl zálesák Warlonovi do řeči. „Chtěl jsem se těm nestvůrám pomstít za smrt své ženy a dětí.“ Zatímco hovořil, stahovala se jeho tvář čím dál víc nenávistí. „Tyhle zrůdy musí pykat za kruté vraždy, nejen bestie, která zmasakrovala mou rodinu, ale celý její lid, aby už nikdy nemohl představovat nebezpečí a páchat podobné zločiny. A tu pomstu stále chci, jen proto tady ještě jsem. Chci proti těm nestvůrám bojovat, ale pokud by se vaše rasa smířila s dobytím Zarkhadulu, nemám tu už co pohledávat.“

Stiskl zuby tak pevně, až mu vystoupily čelistní svaly. Oči jako by mu žhnuly vnitřním ohněm.

Několik vteřin vládlo zaražené mlčení, pak se Barlok náhle dal do bouřlivého smíchu.

„Ten chlap je podle mého gusta!“ vyhrkl a plácl Malcoriona do zad, pak rázem zase zvážněl. „To, co říkáš, je přesně to, co si myslím. Elan-Dhor je můj domov a navždy jím zůstane. Náš lid by ztratil veškerou sebeúctu, kdybychom se s touto ztrátou smířili, aniž bychom se aspoň pokusili dobýt ho zpět. A dokud budou Thir-Ailithové existovat, bude na nás stále doléhat hrozba, že přece jen najdou cestu na svobodu. Ale jsem jenom válečník a o otázkách takového významu nerozhoduji.“

„Dobře řečeno,“ odpověděl Malcorion. Jeho rysy se uvolnily a také se začal usmívat. „Ale nepokoušej se mi namluvit, že o takových otázkách nerozhoduješ. Během naší dlouhé cesty mi o tobě Warlon hodně vyprávěl. Tvoje slovo má mezi tvými velkou váhu, sama královna Tharlia tvou radu lehkovážně neodbude, je to velmi chytrá žena. A to, že v této záležitosti uvažuješ stejně, mi momentálně stačí.“

„Na to můžeš sníst světélkující mech,“ přitakal Barlok znovu. „Já osobně nespočinu dřív, než bude i poslední z těch zrůd zničena, to přísahám při svých vousech.“

Warlon se zamračil. Dobře chápal Malcorionovu touhu po pomstě za vyvraždění rodiny, ale Barlokův fanatismus ho trochu lekal. Jistě, i on si přál, aby se mohli vrátit do Elan-Dhoru, a také byl stále zaražen krutostí, s jakou Thir-Ailithové vykrmovali v Zarkhadulu trpaslíky jako dobytek, nehledě na spoustu mrtvých, které jeho lid stály bitvy a menší potyčky s temnými elfy.

Ovšem Barlokova nenávist jako by byla tak osobní a uhnízděná natolik hluboko, že se nejen protivila veškerému rozumu, ale také překonávala každou přijatelnou mez. Nemluvil už ani o zabití, nýbrž o zničení temných elfů, jako by to byly věci, nikoliv živé bytosti.

Kromě toho neexistovala podle všeho, co Warlon od svého návratu slyšel, ani jen trochu reálná šance na vojenské vítězství nad Thir-Ailithy, dokonce ani s pomocí elfů či lartroniské armády. Zpětné dobytí Elan-Dhoru byl možná krásný sen, ale nic víc, každopádně ne v tuto chvíli. Nadcházejícím generacím se to třeba jednoho dne podaří, ale momentálně představovalo každé slovo na toto téma jen prázdné žvásty.

Warlon už se nedostal k tomu, aby o tom dál hloubal, protože v tom okamžiku se nocí rozezněl pronikavý výkřik, a přehlušil dokonce i povyk slavících trpaslíků.

„To byla královna Tharlia!“ vydechl Warlon vyděšeně, zatímco se už otáčel a dával se do běhu.

* * *

Když Tharlia udělila oběma strážcům před svým stanem rozkaz, aby ji vyrušovali jen v opravdu naléhavých případech, a mávnutím ruky odehnala i Loinu, svou osobní služebnou, spustila s úlevným povzdechem závěs před vchodem a několik vteřin si vychutnávala ticho, panující kolem. Samozřejmě nevládl skutečný klid, ne uprostřed ležení s tisíci válečníky, slavícími vítězství, ale tlustá látka z luaního rouna výrazně tlumila všechny zvuky.

Nakonec se posadila na podušku, nalila si z připraveného džbánu do poháru trochu vína a upíjela ho pomalými, drobnými doušky. Takřka okamžitě pocítila účinek těžkého nápoje, hlavně když se celý den téměř nedostala k jídlu, a když pohár dopila, už si znovu nedolila.

Během uplynulé noci se také skoro nevyspala, protože nikdo nedokázal s jistotou předpovědět, kdy se temným elfům podaří prorazit poslední zátarasy, navršené před východem ze Zarkhadulu. Za svítání k tomu konečně došlo a začala bitva, zuřící mnoho hodin, kdy Tharlia nejen s úzkostí sledovala její průběh, ale současně vedla i jednání s generálem Nagaronem, velitelem lartroniské armády, jehož zhruba deset tisíc vojáků nakonec bojovalo po boku trpaslíků. Další rokování následovala s delegací elfů, kteří předtím dorazili v okamžiku nejvyšší nouze a pomohli dovést bitvu do vítězného konce. Jednalo se především o samé zdvořilosti, opatrné osahávání mezi dvěma rasami, které spolu po tisíciletí takřka nebyly ve styku, díky čemuž bylo jejich vzájemné nazírání zdeformováno a zatíženo předsudky.

Vyslechla si i vyprávění Warlona a jeho společníků o úspěšné cestě do zlatého údolí elfů a nakonec samozřejmě také Barlokovu zprávu o vpádu vojenského oddílu, jemuž velel, do hlubin Zarkhadulu, dobytého před dávnými časy temnými elfy; právě tento oddíl však strašlivým bytostem umožnil dostat se na povrch.

V konečném součtu to nebyl jen na události velmi bohatý, ale hlavně nadmíru dlouhý a namáhavý den, a podle toho vyčerpaná se Tharlia cítila. Nic by neudělala raději, než si lehla a dopřála svému tělu a mysli tolik spánku, kolik bude zapotřebí, až by se nakonec sama od sebe probudila, ale na to nebylo prozatím ani pomyšlení. I když do soumraku chyběly nanejvýš dvě hodiny, den pro ni zdaleka neskončil a ona si bude moci dopřát nanejvýš krátký odpočinek.

Budou zapotřebí další porady, aby stanovili alespoň postup pro další den, navíc už čekala na zprávu od společné výpravy elfů a trpaslíků pod Thilusovým vedením, jež pátrala v hlubinách Zarkhadulu po Thir-Ailithech, kteří tam snad ještě zůstali.

Thilus…

Tharlia na něj upřela pozornost ve chvíli, kdy svým velmi hrdinským počínáním sám zabránil výpadu temných elfů z Elan-Dhoru. Jeho rozvážné, přesto rozhodné chování se jí líbilo a v uplynulých týdnech mu svěřovala stále významnější úkoly, které plnil k její naprosté spokojenosti, takže o něm získala vysoké mínění. Kromě toho…

Zaplašila myšlenky na válečníka a zavřela oči. O většinu dřívějších schopností velekněžky bohyně Li’thily přišla při korunovaci a s ní spojeném odchodu z řádu. Přesto pro ni bylo i nyní snadné uvést se do transu vzhledem k tomu, že se nejednalo ani tak o schopnost propůjčenou bohyní jako spíš o naučenou formu mimořádného uvolnění, které jí dodávalo nové síly a dokázalo nahradit mnoho hodin spánku.

Právě tohoto uvolnění pro ni ovšem dnes bylo obtížné dosáhnout. Stalo se toho příliš mnoho, hlavou se jí honilo příliš mnoho myšlenek a trýznilo ji příliš mnoho otázek.

Původně toužila po královské hodnosti hlavně ze sobeckých pohnutek. Jistě, král Burian byl zkorumpovaný a neschopný a za jeho vlády to šlo s trpaslíky čím dál víc z kopce. Nejpozději po katastrofálně chybných rozhodnutích, jak čelit hrozbě ze strany temných elfů, už nebyl na trůnu dál únosný, jinak by byl jejich lid odsouzen k záhubě. Po svých zkušenostech v čele řádu kněžek byla Tharlia přesvědčena, že bude mnohem lepší vládkyní, ale v prvé řadě jí šlo o obrovské zvýšení moci, důležitosti a vážnosti, které byly se získáním královské hodnosti spojeny. Nebezpečí hrozící od cizích bytostí z hlubin jí přišlo právě vhod a obratnými manévry dostala na svou stranu ostatní členy vysoké rady, jejichž podpora byla nezbytná, aby mohla Buriana sesadit a zaujmout jeho místo.

Sice svého cíle dosáhla, ale už neměla čas, aby se z úspěchu radovala. Také ona podcenila hrozbu ze strany temných elfů a po bitvě u Podzemního moře, kterou navzdory nasazení všech ozbrojených sil a podpoře goblinů prohráli, jí nezbylo než Elan-Dhor zanechat osudu a odvést svůj lid vstříc nejisté budoucnosti na povrchu. I když to byl jediný způsob, jak jej uchránit před úplným vyhlazením, mnohé si tímto rozhodnutím znepřátelila, hlavně mezi členy dělnické kasty, připravenými do značné míry o obživu. Kromě toho je na povrchu čekala nová nebezpečí od lidí, zaslepených nedůvěrou, nepřátelstvím vůči cizincům a fanatismem.

Znovuobjevení a dobytí Zarkhadulu, považovaného za navždy ztracený, kritiky na nějakou dobu umlčí a jejímu lidu poskytne nový domov v podzemí, ale zaplatili za to spoustou životů. Podruhé v krátké době musela Tharlia vést poddané do strašné bitvy s mnoha oběťmi. Ani zpráva o vítězství nepřinese pozůstalým po padlých velkou útěchu.

Tharlia s námahou zahnala i tyto úvahy a přiměla se nechat všechny ostatní kolem sebe plynout, aniž by jim věnovala pozornost. Přesto se jí stále nedařilo navodit příjemný stav naprostého uvolnění a prázdnoty mysli, který si jindy tak snadno navozovala.

Něco ji rušilo a rozptylovalo, jakýsi vliv zvenčí, a když pochopila, o co se jedná, bylo už skoro pozdě. Prudce se otočila a v tomtéž okamžiku rozřízla neviditelná čepel meče s tichým, trhavým zvukem látku na zadní straně stanu odshora dolů. Cizí aura, kterou dosud vnímala jen neurčitě a slabě, rázem zesílila.

Ještě než se Tharlia zcela vzpamatovala z úleku, sáhla instinktivně po onom maličkém zbytku magie kněžek, která jí ještě zbyla. Zdánlivě z ničeho se náhle vyloupla vysoká postava, která jako nejasný obrys proskočila otvorem.

Tharlia pronikavě vykřikla a vrhla se stranou, sotva vteřinu předtím, než se čepel meče snesla do míst, kde ještě před okamžikem seděla, a rozťala podušku. Ven se vyhrnula výplň z luaní vlny.

Tharlia se odkutálela po zemi pod stůl a doufala, že se jí odtamtud podaří dostat k východu, ale temný elf jí několika bleskovými kroky zatarasil cestu. Bez námahy odmrštil stůl stranou.

Teprve teď se prudce odhrnul závěs před vchodem a dovnitř se vřítili strážní, vyburcovaní královniným výkřikem. Temný elf se se zlostným zasyčením otočil a nechal meč prosvištět vzduchem. Dokonce ani oba vycvičení elitní válečníci by nedokázali dost rychle zareagovat a rána by jim srazila hlavu, kdyby už nedrželi bojové sekyry připravené v pohotovosti. Tak se ovšem jednomu z nich podařilo odrazit čepel ocelovým topůrkem sekyry, zatímco druhý se rozehnal zbraní po Thir-Ailithovi.

Ten takřka bez námahy uhnul stranou.

I když oba trpasličí válečníci uměli se svými těžkými sekyrami zacházet mistrně, neměli proti rychlému a velmi obratnému temnému elfovi šanci, to už ukázaly dřívější boje. Stejně tak nemohli ani pomyslet na to, že by sekyry odložili a místo nich tasili meče, protože i sebemenší rozptýlení by pravděpodobně znamenalo jejich okamžitou smrt. I když zápas trval teprve několik vteřin a byli dva, vůbec se nedostali k tomu, aby zahájili útok, místo toho se jen s námahou bránili ranám, které na ně sršely. Přesto bojovali dál, aby chránili královnu, pohrdajíce přitom smrtí.

Tharlia couvla dozadu a vrhla rychlý pohled k trhlině v zadní části stanu, kterou dovnitř pronikl temný elf. Bylo by teď pro ni snadné tudy uprchnout, uvrhla by tím ale oba válečníky do náruče jisté smrti. Byly to jen její schopnosti, které částečně narušovaly kouzlo neviditelnosti té bytosti a obrysovitě ji zviditelňovaly. Bez této pomoci by byli válečníci neviditelným bojovníkem okamžitě zabiti.

Ale ani tak to pro ně nevypadalo v žádném případě dobře. Déle než pár vteřin se už proti tomuto strašnému nepříteli sotva dokážou udržet.

Tharlia couvla ještě o několik kroků a rychle přejížděla pohledem po stanu, ale nikde nebyla žádná zbraň. Ona sama coby velekněžka Li’thilina nařídila, aby si všechny členky řádu nekultivovaly jen mysl, ale také tělo, k čemuž patřil rozsáhlý bojový trénink, který rovněž sama absolvovala.

Jeden z válečníků příliš pozdě prohlédl fintu temného elfa a už se mu nepodařilo odrazit výpad jeho meče. Čepel se mu zabořila tak hluboko do hrdla, že na šíji znovu vyrazila ven, zalitá krví. Trpaslík padl k zemi, aniž by ze sebe vydal jediný zvuk.

Thir-Ailith zaútočil na druhého vojáka s ještě větší rozhodností, aby zabil i jeho.

Tharlia věděla, že teď přišla poslední šance k útěku. Bude trvat už jen okamžik, než padne i druhý strážný. Poté se obrysovitá bytost okamžitě znovu obrátí k ní, aby ji zabila, a pak už bude pozdě před neporovnatelně rychlejším elfem utíkat.

Byla ovšem osvobozena od svého morálního dilematu, protože v tu chvíli vpadl do stanu další válečník, přilákaný jejím výkřikem. Okamžitě pochopil situaci a ani ho nenapadlo dopustit se té chyby, aby útočil na Thir-Ailitha sekyrou, místo toho ji bez váhání pustil a tasil meč, aby se vzápětí se zuřivým válečným pokřikem vrhl do boje.

Do stanu se teď drali další válečníci, mezi nimi i Barlok s Warlonem. Na tuto přesilu nestačil ani temný elf. Vyrazil vzteklé zasyčení, které hned poté přešlo do nesnesitelně pronikavého, uši drásajícího výkřiku bolesti, když ho úder mečem zasáhl do paže, v níž třímal zbraň, a uťal mu ji. Další čepel se mu zabořila hluboko do hrudi.

Ve smrti pozbyla bledá postava neviditelnost. Zalita bělavou krví, která jí vytékala z ran, klesla k zemi a zemřela.

Válečníci ustoupili uctivě stranou, když Tharlia přikročila k mrtvému Thir-Ailithovi a několik vteřin na něj hleděla.

„Jak se to mohlo stát?“ zeptala se bezvýrazným hlasem, když se její divoce bušící srdce konečně uklidnilo, a podívala se na Barloka. „Pronikl do mého stanu, neviditelný. Tvrdili jste, že Thir-Ailithové ze Zarkhadulu touto schopností nedisponují.“

Mistr války bezradně pokrčil rameny, jak mu to jen obvazy na těle dovolovaly.

„Nechápu to, Vaše Veličenstvo,“ odvětil. „I když by jim to nejednou při bojích v dole zajistilo velké výhody, nebo dokonce zachránilo život, žádný z temných elfů tam toto kouzlo nikdy nepoužil. Museli jsme vycházet z předpokladu, že toho nejsou schopni.“

Tharlia chvíli váhala, pak přikývla.

„Nic vám nevyčítám. Mohli jste nás informovat jen o tom, co jste zažili,“ řekla a hned poté ucítila, jak jí krev mizí z tváře, když si něco uvědomila. „Ale pokud tuto schopnost přece jen mají, pak není nikde řečeno, že tento zde je jediný,“ vyhrkla. „Nemůžeme vůbec tušit, kolik Thir-Ailithů během bitvy dokázalo nepozorovaně uniknout ze Zarkhadulu a teď se volně potuluje po povrchu!“

3
Léčka

Do Lhiuvanova výkřiku se přimísil hněvivý a zděšený řev ostatních elfů. Také Thiluse smrt Aliriel šokovala. Pohled na její tělo, ještě před okamžikem tak nedostižně krásné a teď tak strašně znetvořené, se mu zaryl do srdce.

Hned poté se v podobě neurčitých obrysů objevil asi tucet Thir-Ailithů, přesně stejně, jako se to stávalo, když kněžky využily své schopnosti, aby narušily neviditelnost temných elfů. Ovšem síly elfích kouzelníků daleko přesahovaly moc čarodějnic. Thilus spatřil, že se popadli za ruce, a v tomtéž okamžiku kouzlo Thir-Ailithů vyprchalo a jejich neviditelnost úplně pominula.

Teď, když elfí válečníci mohli spatřit své nepřátele, na ně okamžitě zaútočili. Elfové a temní elfové se na sebe vrhli se zuřivostí a nenávistí, které si vzájemně nikterak nezadaly. Trpaslíci jako by pro Thir-Ailithy vůbec neexistovali.

„Do útoku!“ vykřikl Thilus, pak se vrhli do bojové vřavy i jeho vojáci.

Ať byli Thir-Ailithové sebestrašnější válečníci, této přesile, a především zběsilému hněvu elfů se neměli jak bránit. Jeden po druhém umírali. Thilus se ohnal po jednom z temných tvorů. Ten sice odrazil jeho čepel, na zlomek vteřiny se ale nesoustředil, a tuto dobu využil Lhiuvan, aby ho probodl mečem.

„Nezabijte je všechny! Nechte alespoň jednoho naživu!“ zvolala Nariala, ale její hlas skoro zanikl v řinkotu zbraní a křiku.

Stejně bylo pozdě. Většina Thir-Ailithů už ležela mrtvá na zemi a poslední čtyři byli přesilou elfích válečníků doslova rozsekáni na kusy. Hlavně Lhiuvan řádil jako smyslů zbavený, až nakonec i on nechal, ztěžka dýchaje, klesnout meč, protože už nebylo nepřítele, proti kterému by ho mohl použít.

Celá potyčka trvala sotva půl minuty, ale stála četné oběti. O život přišlo nejen tucet Thir-Ailithů, ale také pět elfů, tři další byli těžce zraněni. Jen trpaslíci nemuseli nikoho oplakávat, protože Thir-Ailithové je ve své nenávisti skoro ignorovali.

Kouzelníci rozpustili kruh.

„Vy hlupáci!“ vyhrkla Nariala rozzlobeně, zatímco ostatní pečovali o raněné. „Potřebovali jsme jednoho z nich živého. Mohl nám poskytnout nesmírně cenné informace!“

Lhiuvan poklekl vedle Aliriel a s tváří staženou bolestí sevřel její mrtvolu v náručí. Thilus teprve teď pochopil, že ty dva spojovalo mnohem víc než jen přátelství.

„A jak jsme to měli udělat, aniž bychom měli ještě víc mrtvých?“ opáčil elfí válečník o nic méně rozhněvaně. „Ty zrůdy se na nás vrhly jako dravá zvířata. Kdybyste si jejich příchodu všimli dřív, vůbec by k tomuto masakru nedošlo!“

„Jejich magie je velmi silná, silnější, než jsme čekali,“ bránila se kouzelnice. „Nemohli jsme je zaregistrovat dřív.“

„V každém případě jsou teď Aliriel a čtyři další vojáci mrtví.“ Lhiuvan jemně položil její tělo zpátky na zem, pak vrhl nenávistný pohled na trpaslíky. „A všechno jen kvůli nim! Netvrdili jste, že se Thir-Ailithové tady v Zarkhadulu neumí učinit neviditelnými?“

„Mistr války Barlok hlásil, že to během těch dní, kdy se tu zdržoval se svým oddílem, ani jedinkrát neudělali, dokonce ani tehdy, když se některý z nich ocitl v nebezpečí,“ odpověděl Thilus. „Všechno poukazovalo na to, že to neumí.“

„Typická trpasličí logika,“ odfrkl si Lhiuvan. „Co tu vůbec děláme? Proč tady bojujeme a obětujeme naše životy? Říkám vám, obraťme se na patě a vydejme se zpátky do zlatého údolí. Neměli jsme sem vůbec chodit. Co máme společného s problémy trpaslíků a jejich válkami?“

Thilus se ostře nadechl. Chápal hněv a smutek elfího válečníka, zvlášť když byli s Aliriel milenci, ale to ho neopravňovalo k tomu, aby svaloval vinu za její smrt na druhé. Než se však mohl ozvat, ujala se znovu slova kouzelnice.

„To by stačilo! Viděli jste Thir-Ailithy na vlastní oči. Nemůže snad už být pochyb o tom, že se opravdu jedná o potomky naší rasy, a díky tomu jsou taky naším problémem.“

„Ale nestali by se jím, kdyby trpaslíci ve své nezměrné lačnosti po pokladech nekutali příliš hluboko a nevysvobodili je,“ zvolal jeden z elfích válečníků. „Proč máme prolévat krev jenom proto, že tihle hraboši neznali míru?“

„Srazím mu hlavu z…“ ozval se jeden z trpaslíků, zvedl výhružně sekyru a postoupil o několik kroků dopředu, ale Thilus ho popadl za rameno a stáhl zpátky.

„Mlč! Tady nikdo o hlavu nepřijde!“ vyrazil ze sebe ostře. „Ještě to dojde tak daleko, že budeme bojovat proti sobě, a ne společně proti našemu nepříteli. A pokud jde o ta obvinění proti nám,“ obrátil se na elfy, „určitě bychom nepronikali tak hluboko pod hory, kdybychom tušili, jaké nebezpečí tam na nás číhá. Ale copak jste nás varovali? Ne, nedokázali jste se vypořádat s tím, že vaše rasa kdysi vedla bratrovražednou válku. Proto jste informace o tom zatlačili do pozadí a pokusili jste se zničit všechny doklady o oné době, které by nás snad mohly upozornit na tuto hrozbu.“

„Což byla velká chyba, jak se teď k lítosti nás všech ukázalo,“ dala mu za pravdu jedna z kouzelnic a vzhlédla od raněného, kterého právě ošetřovala. „Tyto informace neměly nikdy upadnout v zapomnění. Neměli jsme trvale ponechávat odpadlíky bez dozoru. Kdybychom se včas dozvěděli o jejich novém posílení, když jsme se ještě nacházeli na vrcholu moci, mohli jsme snadno zabránit tomu, aby se znovu stali hrozbou.“

„Ovšem místo toho se naši předkové oddali klamné iluzi, že odpadlíci nedokážou hluboko v nitru země dlouho přežít,“ dodala Nariala. „A ze studu potlačili všechny vzpomínky na ně a bratrovražednou válku. Teď náš lid zeslábl. Staří naříkají nad svým osudem a mladí nechtějí vůbec dospět. Rasa elfů je odsouzena k zániku a právě teď nás dostihují chyby z naší minulosti.“ Povzdechla si a náhle vypadala o celá léta starší. Pomalu přejížděla pohledem po shromážděných elfích válečnících. „Ale i když jsme pozbyli velkou část naší bývalé moci, přesto je to naše dědictví a nemůžeme se prostě jen tak zbavit zodpovědnosti. Jinak bychom nejednali jinak, než jak jsme to tak často vyčítali mladším rasám.“

Mnozí vojáci sklopili zaraženě hlavu, zjevně zasaženi jejími slovy, ale ne všichni.

„A i kdyby,“ řekl Lhiuvan vyzývavě a postoupil o krok vpřed. „I kdyby k tomu došlo z nevědomosti, tuto zkázu přivolali trpaslíci. Kdyby nebyli tak chamtiví, mohli by naši temní bratři trčet až do skonání světa v hlubinách pod horami a nepředstavovali by pro nikoho hrozbu.“

„Ale ano, představovali,“ nesouhlasila Nariala. „Nakonec by se dostali ven, i kdyby to trvalo ještě tisíce let. Toto nebezpečí ohrožuje i nás. Až se Thir-Ailithové dostanou na povrch, nespokojí se s přepadáváním trpaslíků a lidí. Jejich po tisíce let rozdmýchávaná nenávist patří hlavně nám. Nespočinou, dokud neobjeví zlaté údolí, a pak nás zničí. Nic se nedá uvěznit navěky. Kdyby pečeť neporušili trpaslíci, udělali by to jiní obyvatelé hlubin, nebo by se to stalo díky sesuvu či jinému přírodnímu úkazu. Už k tomu před tisícem let došlo tady v Zarkhadulu, a tehdy stejně jako dnes to bylo hlavně hrdinství trpaslíků, k nimž se chováte tak pohrdavě, které zabránilo ještě většímu neštěstí.“

Thilus na kouzelnici vděčně kývl.

„Ale je tu ještě něco,“ ujal se znovu slova. „I kdyby se Thir-Ailithové nikdy neosvobodili, přinesli by obrovskou zkázu, a sice těm, kdo jsou uvězněni s nimi. Tady v Zarkhadulu to byli trpaslíci, které zotročili a chovali v těch nejnedůstojnějších podmínkách jako dobytek, dokud nebyli dost staří, aby jim ty zrůdy mohly vysát životní energii. Ale Thir-Ailithové potřebují potravu i ve svých prvotních žalářích a se zvířaty či rostlinami se zjevně nespokojují. Nikdo neví, kdo původně sídlil v oněch hlubokých katakombách, do nichž vaši předkové odpadlíky vyhnali, protože trpaslíci tu tehdy ještě nežili. Možná to byli goblini, gnómové nebo skřítci, možná taky nám nějaká naprosto neznámá rasa. Ale nepochybuji o tom, že jejich potomci jsou temnými elfy také chováni jako jateční dobytek po tisících, vzhledem k obrovskému počtu Thir-Ailithů možná spíš po desetitisících.“

„A i kdyby,“ odvětil Lhiuvan po krátkém váhání. Zpupnost mu vyprchala z tváře i hlasu, ani jeho nenechala ta představa chladným. „I když je to strašné, neexistuje nic, co bychom proti tomu mohli udělat. Naše rasa nejen zestárla, ale také zeslábla. I kdybychom sem přivedli všechny vojáky a kouzelníky, kteří ve zlatém údolí zbyli, neměli bychom dost sil, abychom se postavili těm údajně mnohatisícovým zástupům Thir-Ailithů, které prý žijí v podzemí, a to ani s vojsky trpaslíků a lidí.“ Zavrtěl hlavou. „I když jsou naši předkové zodpovědní za tyto hrůzy, není v našich silách je ukončit.“

Mezi ostatními vojáky se ozvalo souhlasné mručení.

„Poslali nás sem, abychom pomohli trpaslíkům bránit jejich město,“ řekl jeden z nich. „Tehdy jsme my ani poslové trpaslíků nevěděli, že toto město bylo už dávno dobyto a že budeme mít co do činění s celými zástupy nepřátel. Nemůžeme udělat nic, abychom vyhnali odpadlíky z Elan-Dhoru, ale trpasličí rasa může najít nový domov tady. Říkám – opatřeme už stejně zasypané přístupy novými pečetěmi, abychom této hrozbě zamezili jednou provždy. Trpaslíci budou navíc fungovat jako strážci, aby je už nikdo neúmyslně neporušil. Víc opravdu nemůžeme udělat.“

Elfí válečníci znovu zamručeli na souhlas. Zato Thilus cítil na zádech ledový mráz a pevněji sevřel ruku na jílci meče. Také ostatní trpaslíci si začali tiše šeptat.

Vzdát se Elan-Dhoru? Navždy se zříci města a dolu a uzavřít přístupové cesty pečetěmi?

Až dosud ani na chvíli nepochyboval o tom, že udělají všechno pro to, aby dobyli zpět svou vlast. Tato naděje nepohasla ani v okamžiku, kdy elfové poslali místo vytouženého vojska jen malou delegaci – lépe řečeno se od té doby pokoušel potlačit všechny podobné úvahy, jak to jen šlo.

Teď mu ovšem vytanula pravda před očima s bezohlednou otevřeností, a i když se v něm proti tomu všechno vzpíralo, musel uznat, že argumenty dávají smysl. Jeho rasa se nemohla sama pustit do křížku se zdrcující přesilou Thir-Ailithů, na tom nic nezměnila ani pomoc elfů. Dokonce i elfí válečníci ztratili spoustu ze své nafoukanosti od chvíle, kdy se poprvé srazili se svými temnými bratry a zažili, jak strašné protivníky představují a že se jim samým přinejmenším vyrovnají.

Nariala pomalu, skoro proti své vůli, přikývla.

„Obávám se, že je to všechno, co můžeme udělat. Ale toto není to správné místo ani doba, abychom to probírali, dohodneme se na dalším postupu později s královnou Tharliou. Teď musíme splnit úkol. Nebo se chcete zdráhat mě dál následovat, Lhiuvane?“

Elfí voják na okamžik zaváhal a zadíval se na Alirielinu mrtvolu, pak zavrtěl hlavou a o krok ustoupil.

„Ne,“ řekl tiše a uklonil se. „Poslechnu vaše rozkazy, paní.“ Znovu krátce zaváhal, pak se ještě jednou obrátil na kouzelnici: „Ale nemůžeme prostě jen tak jít dál. Co bude s našimi bratry a sestrami na povrchu? I jim hrozí nebezpečí, pokud se odpadlíci dokážou ukrýt před cizími pohledy. Musíme je varovat.“

„To uděláme, i když se obávám, že se jim dostalo této informace už mnohem horšími způsoby.“ Nariala si vyměnila několik slov s ostatními kouzelníky a zraněnými, kteří mezitím zase vstali. „Calerion a Gahliran jsou příliš vážně zranění, než aby nám byli při naší misi ještě k užitku. Vrátí se a ohlásí, co se stalo. Okamžitě musí být zahájeno pátrání po uprchlých Thir-Ailithech.“

Díky sporu s elfy se Thilus ještě vůbec nedostal k tomu, aby přemýšlel, co se stalo a jaké důsledky to mělo. To, že na rozdíl od Barlokových zkušeností jsou i temní elfové ze Zarkhadulu schopni učinit se neviditelnými, mu zatím připadalo jen jako další komplikace na jejich výpravě. Teprve v tuto chvíli začal chápat, co to znamenalo, když byl během bitvy a po ní vstup do Zarkhadulu celé hodiny otevřený a nestřežený.

* * *

„Nevěřím, že to byla náhoda, že vás ten temný elf napadl, Vaše Veličenstvo,“ řekl Warlon. „Věděl přesně, kdo jste, a naprosto cíleně si vás vybral za oběť. Ukazuje na to celý jeho postup. Číhal za vaším stanem a čekal, až do něj vejdete.“

„Nepřeceňujete trochu ty zrůdy?“ zeptala se Tharlia. „Jsou to bezpochyby strašní válečníci, kteří v bitvě bojují bez sebemenšího ohledu na vlastní život, ale nezdá se mi, že by jejich chování svědčilo o zvlášť velkém plánování a inteligenci.“

„Nemám pocit, že by jejich inteligence během vyhnanství utrpěla. I když se změnili a přizpůsobili se životu pod zemí, jsou to pořád elfové. Nic ve zlém, nemá to být urážka.“ Warlon chlácholivě mávl rukou směrem k oběma elfím kouzelnicím a válečníkovi Thularanovi, kteří se zúčastnili porady spolu s královnou, jím samým, Barlokem, vicegenerálem Nagaronem coby vrchním velitelem lidské armády a mistrem války a členem vysoké rady Lotonem. Sutis, druhý člen rady za válečnickou kastu, právě organizoval pátrání po dalších temných elfech. Oddíly válečníků, doprovázené vždy jednou kněžkou, už začaly pročesávat celé ležení.

„V každém případě chování temného elfa, který sledoval naši výpravu, velmi promyšlený postup dokazovalo,“ pokračoval Warlon. „Thir-Ailithové nejvíc ze všeho nenávidí elfy, kterým vděčí za své zajetí. Baží za všech okolností po pomstě a náš temný elf poznal, že pátráme po zlatém údolí. Neútočil na nás v naději, že ho zavedeme přímo k nepřátelům jeho lidu, místo toho se omezil na to, že nás potají sledoval, a dokonce nás při výpravě podporoval. Když Malcorion nechtěl opustit svou rodinu a zdráhal se nás vést, temný elf zavraždil jeho ženu i děti. Jinak by nejspíš naše expedice ztroskotala a my bychom tu teď neseděli, ať jsou tyto okolnosti sebehroznější.“

„Také ta děsivá hrůzovláda, kterou Thir-Ailithové nastolili v Zarkhadulu, svědčí o nemalé inteligenci,“ dodal Barlok. „Sice jsem byl stejně jako vy svědkem toho, jak se tisíce z nich vrhaly v bitvě u Podzemního moře bez váhání do náruče smrti, aby prolomily naše linie, Veličenstvo, ale nenechte se tím zmýlit. Jsou to všechno, jen ne primitivní zrůdy.“

Tharlia nepůsobila ani teď přesvědčeně, skepse v její tváři byla zjevná. Možná nechtěla prostě věřit tomu, že nejenže mají co do činění se zástupy nazdařbůh vraždících bestií, ale že jejich konání je nadto řízeno zákeřnou chytrostí.

„Nemějte obavy, neurazili jsme se, neboť se obávám, že vaše slova jsou pravdivá,“ dostalo se v tu chvíli Warlonovi nečekané pomoci od Gelinian, jedné z kouzelnic, elfí ženy neurčitého věku, jíž na bílé roucho spadaly dlouhé, zlaté kadeře. „Magie našich temných bratří a sester se zaměřuje na ničení a zkázu a jejich myšlení je prodchnuto nenávistí a krvežíznivostí, přesto ale pocházejí z naší rasy a není důvod předpokládat, že jsou méně chytří než my. Ten Thir-Ailith přesně věděl, kdo jste, královno. Vypátral váš stan a počkal, až do něj vstoupíte. Chtěl vás vědomě zabít coby hlavu trpasličího lidu, aby ho demoralizoval. A musíme počítat s dalšími útoky, dokud nebudeme moci vyloučit, že se poblíž nacházejí nějací další uprchlí Thir-Ailithové. Jste schopna vycítit jejich příchod, ale už byste neměla zůstat ani na vteřinu nestřežena.“

„Doufám, že jste zanechala v osadě dost silných oddílů na její ochranu,“ ujal se slova Thularan.

„Jen nezbytnou posádku, abychom byli chráněni před dalšími přepady z Clairbornu, a hlavně aby byly nadále střeženy svahy Tharakolu,“ přiznala Tharlia. „Celkově sotva sto padesát válečníků. Dalo se čekat, že tady budeme naléhavě potřebovat každou sekyru, abychom zabránili úniku Thir-Ailithů.“

„A jak to vypadá s vesnicí lidí?“

„Poté co trpaslíci přerušili obléhání a vytáhli s vojskem sem, neviděl jsem už důvod, proč tam nechávat oddíly,“ hlásil Nagaron. „V Clairbornu je jen pravidelná městská stráž, ovšem její velikost byla v posledních týdnech za starosty Sindilose vzhledem k nebezpečí hrozícímu ze strany trpaslíků výrazně zvětšena.“

„Tím, že opatřil každému poflakujícímu se budižkničemovi uniformu a meč,“ opáčila Tharlia posměšně. Nagaron otevřel ústa, aby protestoval, ale nechal to být. I on věděl, že by městská stráž v žádném případě nebyla schopna pustit se do křížku se zkušeným soupeřem. Tharlia se opět obrátila na elfího válečníka. „Opravdu si myslíte, že by Thir-Ailithové mohli proniknout až k Elan-Tartu? Je to šest dní pochodu odtud a oni ani neznají cestu.“

Thularan se zachmuřeně usmál.

„Pro trpaslíky, a možná i pro lidi. My elfové ovšem dokážeme urazit velké vzdálenosti za podstatně kratší dobu. Pokud se někteří Thir-Ailithové vydali do Elan-Tartu už během bitvy dnes ráno, mohou dorazit do cíle ještě dnes v noci. A nemyslete si, že nenajdou cestu. Je víc než dobře vyznačena stopami hned dvou armád a…“

Odmlčel se, protože do stanu vstoupil jeden ze strážných, umístěných u stanu.

„Ze Zarkhadulu se vrátili dva elfí válečníci z výpravy velitele Thiluse, Veličenstvo,“ oznámil. „Říkají, že přinášejí důležité zprávy.“

„Okamžitě je přiveď dovnitř!“ nařídila Tharlia.

Elfové vešli do stanu. Oba byli zranění. Jeden měl kolem hrudi zpola krví nasáklý obvaz, druhý obvázané rameno a paže mu visela na pásce.

„Posílá nás kouzelnice Nariala,“ oznámil voják se zraněnou paží. Rychle a bez zbytečného přikrášlování vylíčil přepadení jejich oddílu neviditelnými temnými elfy.

„Vaše zprávy už pro nás nejsou žádnou novinkou, zažili jsme na vlastní kůži, že také zdejší Thir-Ailithové disponují touto schopností,“ řekla Gelinian, když dovyprávěl. „Přesto jednala Nariala správně a s nejlepšími úmysly, když vás poslala zpátky. Teď jděte, odpočiňte si a nechte si ošetřit rány.“

„Okamžitě vyšlu jízdní posly, aby varovali lidi v Clairbornu,“ oznámil Nagaron, když elfí válečníci zase odešli.

„I když budou znát hrozbu, nebude jim to moc platné, protože nemají možnost, jak se Thir-Ailithům bránit, dokud je nemohou vidět,“ odpověděla Tharlia. „Během bitvy jsem sem nechala povolat mnoho našich obzvlášť mocných kněžek, které jsou schopny narušit neviditelnost temných elfů. V Elan-Tartu i na naší strážní baště zůstalo jen nemnoho těch, jejichž schopnosti jsou dostatečně vyvinuty. Ale kdyby si vaši poslové udělali malou zacházku přes Elan-Tart, dám jim s sebou písemné pokyny, ať naši vyšlou do Clairbornu dvě kněžky, aby pomohly ochránit město.“

„To by byla opravdu velká pomoc, za kterou bychom vám byli velmi vděční.“ Nagaron naznačil úklonu. „Hlavně vzhledem k nedorozuměním, ke kterým mezi našimi rasami v posledních týdnech došlo.“

Po Tharliině tváři jako by na okamžik přelétl stín.

„Ano, o tom si ovšem při vhodné příležitosti ještě promluvíme. Tato nedorozumění, jak tomu říkáte, si vyžádala mrtvé a zraněné a nemluvím tady jen o útoku vaší jízdy na naši armádu. Byla spálena část našich polí a odehnán náš dobytek, takže náš lid takřka přišel o obživu.“

„Velmi mě mrzí to, co se stalo, a ujišťuji vás, že uděláme všechno, abychom škody napravili. Jakmile bude Zarkhadul zajištěn, budeme střežit cestu do něj, aby se mohl váš lid bez potíží přesunout, a kromě toho vám dáme k dispozici spoustu vozů k dopravě. Navíc se postarám, abyste měli hlavně do začátku dost potravin a dalšího spotřebního zboží.“

„Vážím si vaší pomoci a děkuji vám za nabídku. Už jsme…“

Tharlia zmlkla, protože zvenku se ozvala vřava. Hned poté vrazil dovnitř jeden z elfích válečníků. Strážného, který ho popadl za paži a pokusil se ho zadržet, jako by si ani nevšiml.

„Vyslídili jsme dva Thir-Ailithy,“ vydechl ztěžka. „Jednoho jsme museli v sebeobraně zabít, neměli jsme jinou možnost. Druhého se nám ale podařilo dostat živého.“

* * *

Postupovali vpřed ještě opatrněji než předtím. Elfí kouzelníci se teď drželi celou dobu za ruce, aby spojili síly a tak je zvýraznili, jak to znal Thilus i od kněžek, a elfí vojáci drželi meče připraveny k boji.

Ale dorazili do Zarkhadulu bez dalších potíží. Nejenže nedošlo k žádnému dalšímu přepadení, ani mezi trpaslíky a elfy už nevyvstaly spory, dokonce ani s Lhiuvanem. Jeho tvář ztvrdla a zasmušila se, ale vzdal se všech posměšných či pohrdavých poznámek, ba nepromluvil už jediné slovo. Alirielina smrt jej těžce zasáhla, ale zdálo se, že už z ní neviní trpaslíky¸ nýbrž ty, kteří ji opravdu zapříčinili.

Alespoň v to Thilus doufal.

Čím hlouběji postupovali, tím víc se štola rozšiřovala, takže mohli kráčet pohodlněji a už nemuseli dávat při každém kroku pozor, aby nešlápli na nějakého mrtvého. Nakonec se před nimi rozjasnilo a krátce poté vyústila chodba do rozlehlé síně. Klenbu podpíraly mohutné sloupy s umně vyvedenými hlavicemi, mnohé ale pukly nebo se úplně převrátily, část stropu se zřítila. Všude se povalovaly trosky a suť. Pokrývaly velkou část obrovské mozaiky, která se rozprostírala po celé podlaze, nebo ji na některých místech silou nárazu dokonce zničily, takže se motiv už nedal ani vytušit, přesto se stále dalo poznat, jak nádherná tato síň kdysi musela být.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Krev trpaslíků.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.