Upozornění

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele.

Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Galén

Na Bělidle 34, 150 00 Praha 5

www.galen.cz

© Galén, 2013

KORESPONDENCE

Karla Hvížďaly

s Václavem Havlem

ke knihám Dálkový výslech

A Prosím stručně

GALÉN 2013

Všechna práva vyhrazena.

Tato publikace ani žádná její část nesmí být reprodukovány,

uchovávány v rešeršním systému nebo přenášeny jakýmkoli

způsobem (včetně mechanického, elektronického, fotografického

či jiného záznamu) bez písemného souhlasu majitelů autorských práv.

© Václav Havel - dědicové, Karel Hvížďala c/o DILIA, 2013

Photos © Bohdan Holomíček, Jiří Stach, Oldřich Škácha, 2013

Typography © Clara Istlerová, 2013

© Galén, 2013

ISBN 978-80-7262-994-7 (PDF)

ISBN 978-80-7262-995-4 (PDF pro čtečky)

Obsah

Pandán

Dálkový výslech

Prosím stručně

Pandán

Tento sborník obsahuje mou úplnou korespondenci s Václavem Havlem, kterou jsme spolu vedli v letech 1984 až 2006 nad knihami Dálkový výslech a Prosím stručně. Originály Havlových dopisů z doby, kdy jsem žil v Německu, pocházejí z mého archivu, kopie mých dopisů Václavu Havlovi k Dálkovému výslechu jsou majetkem Československého dokumentačního střediska. Originály neexistují, protože je Václav Havel okamžitě po přečtení, jako všechnu tehdejší korespondenci s exilem, pálil, aby ji u něj nenašla policie. Veškerá korespondence ke knize Prosím stručně je uložena v archivu Knihovny Václava Havla. Ke korespondenci z exilu jsem připojil několik dopisů o okolnostech vzniku Dálkového výslechu. V této publikaci najdete vše, co bylo možné dohledat a co se bezprostředně nás dvou a těchto knih týká. Nic nebylo vynecháno kromě dvou objemných zásilek mých otázek, které by knihu příliš zatěžovaly a které badatelé najdou v Knihovně Václava Havla. Jinak byly vypuštěny pouze dva vzájemné dopisy. Oba pocházejí z 10. 10. 2001, týkají se našeho sporu o Al-Káidě a Tálibánu a byly otištěny v Lidových novinách. Rovněž jsem nezařadil dopis od Václava Havla ze 16. 8. 2011 k mým sedmdesátinám, což připomínám coby svědectví toho, jak Václav Havel myslel na lidi ve svém okolí i v době svých už velmi vážných zdravotních potíží.

Zpětně lze říci, že pro nás oba měly tyto dvě knihy mnohem větší důležitost, než jsme si zprvu mysleli: Václav Havel na začátku naší spolupráce věřil, že někdy v budoucnu napíše paměti, a dokonce proto o některých věcech nechtěl v Dálkovém výslechu původně hovořit. Při práci nad mnou přepsanou, zkrácenou a upravenou první verzí textu (celkem bylo nahráno 14 hodin odpovědí - v přepisu bezmála 300 stránek -, které Václav Havel natočil za dva večery ve vypůjčeném bytě v Praze na Vinohradech a které provezl do Německa, jako většinu naší korespondence, kulturní referent německého velvyslanectví v Praze Wolfgang Scheur) si však uvědomil, že do rukopisu vložil souvislou výpověď o sobě a svém celoživotním konání, a tak se vlastně zbavil povinnosti někdy později napsat paměti (jak svědčí jeho dopis Vilému Prečanovi ze 14. července 1986). Kniha pro něho začínala mít větší a větší význam a každé ráno po celonoční práci na konečné verzi rukopisu, který dále krátil, rozdělil do pěti kapitol a ještě jednou přepsal, se plížil na Hrádečku lesem a v noci zredigované stránky ukrýval, aby mu je při domovní prohlídce StB nezabavila. Konečně mohu prozradit, že jako skrýš sloužila stodola Andreje Kroba, Havlova souseda a režiséra Divadla Na tahu. Václav Havel tehdy nemohl tušit, že právě tato kniha, kterou nakladatelství Melantrich vydalo v prosinci 1989, sehraje u veřejnosti klíčovou roli před jeho zvolením do prezidentského úřadu: nakladatelskou smlouvu podepsal s redaktorem Petrem Kovaříkem 12. prosince 1989 v ateliéru Josky Skalníka na pražských Vinohradech za přítomnosti Alexandra Dubčeka a za sedm dnů již tiskárna vyexpedovala 50 000 výtisků (celkový náklad prvního vydání činil 100 000 výtisků). Do té doby zvláště mladí lidé, kteří neviděli jeho hry z šedesátých let v Divadle Na zábradlí, nečetli časopis Tvář a neměli přístup k jeho samizdatovým textům, znali Václava Havla převážně z pomlouvačných článků v Rudém právu či z několika listopadových a polistopadových veřejných vystoupení. Také více než dvacet překladů do cizích jazyků sehrálo pro popularitu Václava Havla důležitou úlohu a Dálkový výslech je dodnes jeho nejcitovanější knihou. Jak dokládají přiložené dopisy, k jeho vydání jsem dal popud já za přispění filozofa Václava Bělohradského.

Podobně byl Dálkový výslech důležitý pro mne po mém návratu z německého exilu: pomohl mně snáze se začlenit do české společnosti. A mimo jiné mě naučil klást i „blbé” otázky, jak jim Václav Havel říkal (například o jeho levičáctví, buržoazním původu či proč nenapsal ženě Olze žádný lyrický dopis), které zpovídanému poskytují širší prostor pro odpověď, nedrží ho v úzkém koridoru cíleněji kladeného dotazu, a dodávají tím knize na čtivosti. V době vzniku rozhovoru byl Václav Havel pod značným psychickým tlakem ze všech stran: neustále nad ním visela hrozba dalšího uvěznění a zároveň se na něj valilo čím dál víc úkolů z domova i ze zahraničí. Proto jakmile se rukopis dostal za hranice, kromě korektur na něm už odmítal dále pracovat. Název knihy vyšel od Olgy Havlové. Sám jsem chtěl knihu nazvat Paradoxy mého života, paní Olga však prý jednou manželovi řekla: to není interview, to je výslech. Václav Havel se toho chytil a dodal: na dálku.

Prosím stručně je kniha, která vznikala už za zcela odlišných podmínek, v době, kdy Václav Havel již nebyl prezidentem. Podnět k ní dal on sám, když se neuskutečnil projekt trojrozhovoru Ash, Michnik, Havel a když znovu vnitřně zavrhl možnost napsat vlastní paměti. Větší část odpovědí na mé otázky Václav Havel sepsal v klidu Kongresové knihovny ve Washingtonu. I o tento rukopis se obával a napsané několikanásobně zálohoval. Moje role tentokrát byla jiná: iniciační. Václav Havel si z velkého množství mých otázek vybíral ty, které považoval za nejdůležitější, a jindy se naopak divil, proč se na některé téma neptám. Protože to ve svých odpovědích komentoval, udělal vlastně z tazatele jednu z postav knihy. Jako by se někdy na svět díval jako na divadlo a s lidmi kolem sebe zacházel jako s postavami svých her. I v tomto případě byl prací na knize Prosím stručně, tentokrát ze zdravotních důvodů, tak unaven, že na ní v závěru odmítl dále pracovat, i když mně se zdálo, že by jí to prospělo. Dnes se zpětně musím přiznat, že jsem se kvůli zdravotnímu stavu Václava Havla několikrát obával, jestli knihu dokončíme. Připomeňme, že po odebrání části plíce v roce 1996 sdělil jeden z lékařů Ladislavu Špačkovi, Havlovu tiskovému mluvčímu, že s diagnózou, jakou Václav Havel měl, pacienti žijí většinou tři až pět let. Název této druhé knihy je narážkou na nejčastější požadavek jednoho z televizních moderátorů, který svým hostům říká před každým rozhovorem: Prosím stručně. Kniha byla přeložena do více než deseti jazyků. Tento sborník, vycházející jako pandán k publikaci Václav Havel: Rozhovory s Karlem Hvížď'alou, je pro větší přehlednost rozdělena do dvou kapitol, které odpovídají práci na dvou projektech. Ač některé dokumenty mohou některým čtenářům připadat redundantní, ponechávám je v tomto svazku kvůli úplnosti a jako ilustraci Havlovy důkladnosti, s níž přistupoval nejen k textu, ale i k prezentaci svého díla. Pokud na sebe dopisy někde zřetelně nenavazují, je to proto, že jsme mezitím komunikovali telefonicky, o čemž žádné záznamy neexistují, anebo v případě Prosím stručně proto, že jsme komunikovali přes sekretariát či se scházeli osobně, především pak v pražské restauraci Na Ořechovce. Podle tohoto hostince také Václav Havel pojmenoval skupinu spolupracovníků, která knihu připravovala. Říkal nám tajné bratrstvo Ořech.

Karel Hvížďala, leden 2012

Poznámka: Na některých dopisech Václava Havla najdete otisk dětského razítka psíka s kostí. Tuto identifikační ikonku Václav Havel někdy používal, aby dopisy nebyly snadno zaměnitelné. Po 17. listopadu 1989 jím označoval vedle svého podpisu i legitimace opravňující ke vstupu do Laterny magiky, kde v prvních dnech úřadovalo Občanské fórum.

Podobné razítko s nápisem Think Happy používal i Ivan M. Havel mimo jiné jako Ex libris do samizdatů. Razítko věnovala oběma bratrům profesorka Markéta Goetz-Stankiewicz z University of British Columbia ve Vancouveru, která psala o německé, polské a české literatuře i o Havlových hrách.

Václav Havel na Hrádečku v roce 1985, kde autorizoval Dálkový výslech. > Foto Bohdan Holomíček

Karel Hvížďala v Bonnu ve své pracovně v době, kdy pracoval na Dálkovém výslechu. Foto Jiří Stach

DÁLKOVÝ VÝSLECH

První zmínku o možném rozhovoru mezi mnou a Václavem Havlem našel historik dr. Vilém Prečan v archivu Československého dokumentačního střediska v následujícím dopise:

Václav Bělohradský Václavu Havlovi, Janov, 30. 7. 1984

Posílám Vám s tímto dopisem také text rozhovoru, který se mnou udělal Karel Hvížďala v rámci svého pořadu rozhovorů. Dělá to velice pěkně, s velkým citem. Už dlouho jsem v české kultuře tak silné rozhovory nečetl. Doufám, že i Vy byste byl ochoten takový rozhovor udělat. Myslím, že ten rozhovor je lepší než můj doslov, protože jsem ho dělal obrácen k minulosti, kdežto v doslovu j sem se snažil zachytit, kam teď se zaměřuji. Možná že by se ten rozhovor dal používat jako jakási reklama na tu knihu. Je totiž mnohem přístupnější, než co píši. Rozhovor měl značný ohlas, jak vidím, i když v české kultuře chybí tento typ rozhovoru. Např. ve Francii je to naprosto běžné. Filozofický rozhovor je žánr.

Poznámka: Václav Bělohradský v dopise píše o chystaném sborníku Přirozený svět jako politický problém, který Václav Havel roku 1984 redigoval pro samizdatovou Edici Expedice. Bělohradský jako filozof měl jisté výhrady k Havlovým úpravám jeho doslovu, jež se týkaly slova „bytí”. Poslal mu proto první verzi našeho rozhovoru z roku 1982, který jsme vedli v Bonnu v Kotenforstu na pařezu a nazvali ho O člověku pozdní doby.

Bonn, 5. 6. 1985

Milý pane Havle,

někdy v polovině března jsem dostal Váš sborník Přirozený svět jako politický problém. Jsem Vám velice vděčný za práci, kterou jste si s tím dal, je to neuvěřitelné, že někdo riskuje proto, aby šířil mé texty. Jsem na to hrdý a je to pro mne veliké povzbuzení v této zlé době. Chtěl jsem Vám mnohokrát napsat, ale nikdy se mi to nepovedlo, dopis jsem vždy roztrhal. Koncem ledna mi umřel otec, a tak se mne zblízka dotkla ošklivá podstata exilu, totiž odloučení, být u všeho jen zdáli, nemít ten společný čas s těmi, které nejvíce miluji. Upadl jsem do jakési „vnitřní doby ledové”, o níž tak krásně píše Ödön von Horváth. Ale už se zase z toho probírám. Když jsem si přečetl (vlastně poprvé) všechny své texty v tom Vašem sborníku, padla na mne tíseň. Jak málo se mi vlastně podařilo udělat a říci za těch 15 let, jak je to všechno nedokončené. Možná že přece jen dohlédám na místo, kde by se mělo stavět, ale opravdu jen dohlédám. Z té potřeby si ujasnit, co a jak a kde, vznikl zvláštní útvar, který Vám posílám jako jakousi reflexi nad Vaším sborníkem, totiž spíše nad tím, kam se dívat. Vrátil jsem se k rozhovoru s Hvížďalou, překvapen jeho ohlasem, a udělali jsme z toho rozhovoru něco, co neodpovídá tradici memoárových nebo aktuálních rozhovorů, jak je známe u nás, ale spíše rozhovorů jako „dějící se myšlení”. R. Girard nebo Levinas má takové rozhovory. Nevím, jestli je to dobré, ale v každém případě čtěte to jako jakýsi rozvrh toho, co je ve Vašem sborníku jen načrtnuto, neřečeno. Měl bych Vám napsat mnoho věcí o jednotlivých tématech např. Vašich dopisů, které mne fascinují, a chtěl bych Vám říci mnoho o těch sjednocujících bodech, které jsou tak jasné, až někdy mně připadají jako znamení doby pro vyvolené. Ale neměl bych k tomu sílu. Tak špatně se mi teď píše. Využil jsem proto tohoto rozhovoru, abych všechna ta témata nějak souhrnně formuloval. Ctěte ten rozhovor jako úvahu nad sborníkem, a tedy nad okruhem témat, která se stále vracejí a stále hlouběji vrývají do písku naší doby. Je to vlastně jakýsi dopis Vám nad tím sborníkem, poděkování a také úžas nad vlastní slabostí. Kdo ten rozhovor zná, je překvapen tím pesimistickým tónem. Vím určitě, že Vy v něm rozeznáte tu naději, kvůli které to lze ještě vůbec vyslovit. Zvláště důležité je pro mne to pojetí paralelnosti jako nejvýznačnějšího rysu naší doby; my tady jsme pozadu, my to ještě tak neumíme.

Nořím se pomalu do četby Vašich dopisů z vězení. Casto se mi zdá, že skutečnost už jen skandalizuje v této době.

Mějte se dobře a doufám, že se zase brzy - měl bych snad říci - setkáme v nějaké myšlence. Byl to pro mne snad největší zážitek mého života, ten sborník. Nemám vůbec odvahu teď psát, protože se mi zdá, že musím psát podstatněji než dosud. Trochu mne to také vystrašilo. I kdyby ten rozhovor byl špatný, přece jen je tam určité východisko, které už asi do smrti nezradím. Všechno dobré. Doufám, že mi dáte vědět, co si o mém rozhovoru myslíte, velice by mně to pomohlo.

Srdečně Váš Václav Bělohradský

Poznámka: Kniha Václava Bělohradského Myslet zeleň světa, rozhovor s Karlem Hvížď'a-lou, vyšla v Praze roku 1985 jako 216. svazek Edice Expedice a před listopadem 1989 jako reprint v Ritter Verlag v Bonnu.

P. S.

Vážený a milý pane Havle,

dovoluji si využít příležitosti dokončení našeho rozhovoru s V. B. - pracovali jsme na něm 14 měsíců - a navrhnout Vám tímto možnost učinit k němu druhou část, a sice rozhovor s Vámi... Možná že bychom mohli začít následujícími otázkami, až byste na ně odpověděl, poslal bych další, a tak bychom pokračovali, až bychom se prokousali k definitivnímu tvaru a na periferii živého otevíracího slova. Byl by to vlastně první dialog tohoto druhu vedený přes hranice a mohl by s rozhovorem s V. B. tvořit inspirativní základnu.

Prosím Vás, abyste tuto nabídku bedlivě zvážil. Domnívám se, že dějinný čas je tomuto projektu nakloněn!

Tady jsou tedy vstupní otázky:

1) Mezi intelektuály zaznívají v poslední době často věty tohoto typu: tak jako kdysi dávno Bůh ustoupil své místo kultuře, vzdává se svého místa kultura. Ale v čí prospěch? Jaký soubor velkých hodnot dokáže sjednotit Evropu? Nebo: nemůže existovat jeden svět, jedno lidstvo při šesti, čtyřech ani při dvou hodnotových škálách. Tato rozdílnost rytmu, tato rozdílná vibrace nás roztrhá. Nepřežijeme na této Zemi, právě tak jako není z tohoto světa člověk s dvěma srdci... Není právě toto vědomí nepatřičnosti zatížené naší neschopností na tuto situaci řádně odpovědět nejsilnějším znakem „pozdní doby”?

2) Solženicyn řekl: jedno slovo pravdy převáží celý svět! Vy zase jste autorem výroku: pravdu má cenu říkat vždy a za všech okolností. Domníváte se, že tyto imperativy ještě v této době platí, i když je čím dál tím větší část lidstva, zvláště zde na Západě, k živým, pravdivým a předem nepřipraveným slovům hluchá?

3) Co pro Vás znamená souznění s českým filozofem Václavem Bělohradským, žijícím mimo Čechy, a čeho je symptomem?

Váš Karel Hvížďala

P. S. Právě jsem si otevřel noviny a dočetl jsem se, že v USA vznikají paralelní, tedy soukromé soudy, kam nemá přístup tisk, které jsou mnohem rychlejší a levnější.

Skutečnost potvrzuje Václavovu prognózu!

Hradecek, 16. 7. 1985

Milý pane Bělohradský,

děkuji Vám za milý dopis. Jsem moc rád, že Vám udělal sborník radost a že měl dokonce i tak trochu vliv na vznik Vaší a Hvížďalovy knihy. I zde má ten sborník moc dobrou odezvu, mám zprávy, že je dál opisován, a v novém samizdatovém filozofickém časopise PARAF vyšla na něj vysoce kladná recenze; jistě se Vám časem dostane do ruky. Knihu Vašich rozhovorů s Hvížďalou jsem právě dočetl a shledávám ji vynikající. Je zřejmě do značné míry Hvížďalovou zásluhou, že Vás svými otázkami donutil vyjádřit své pohledy takto celistvě a vyjádřit je přitom jazykem jednodušším a čtivějším, než jakým se vyjadřujete ve svých esejích. Je to skvělé hlavně proto, že to může oslovit i mnoho lidí bez filozofického vzdělání či soustavnějšího zájmu o filozofii, hlavně mladých. Já osobně se moc radoval z toho, že i v mnoha věcech, o nichž jsem od Vás ještě nečetl v jiných textech, nalézám velké souznění (mám na mysli například velmi dobré pasáže z poslední třetiny, kde hovoříte o Bohu v dnešním světě; já to všechno vidím téměř stejně jako Vy, jen to nedovedu tak říct). Zcela s Vámi sdílím i kritický vztah k centralizaci v ekonomické sféře; jen bych se ale neodvažoval tak jednoznačně (v duchu Hayekovy školy) identifikovat s kapitalismem; obávám se, aby se z toho slova nestal fetiš podobný, jakým je pro mnohé socialismus, včetně sémantické vágnosti toho pojmu. Nejsem ekonom či politolog, nepřísluší mi příliš konkrétně mluvit o tom, co chci nebo co by mělo být nebo co je správné, své poslání vidím spíš v tom, znovu a znovu se bouřit proti tomu, co považuji za nesprávné, ať už to sebe samo deklaruje jako kapitalismus nebo socialismus. Měl-li bych se přeci jen nějak vyjádřit o své představě lepšího ekonomického uspořádání, pak bych zdůrazňoval především pluralitu, jakousi „malost” ekonomických subjektů (je známo, že gigantické kapitalistické koncerny se opravdu začínají připodobňovat socialistickým státům), různorodost jejich konstituce (soukromá sféra, družstevnictví, samospráva - ovšem spíš tak, jak o ní píše Arendtová, než v nějakém trockistickém smyslu -, akciové společnosti atd., hlavně však ekonomické subjekty, v nichž nemizí pro jejich velikost osobní vztahy mezi spoluzaměstnanci a mezi zaměstnanci a prací). Tyto své privátní a velmi mlhavé představy se však zdráhám jakkoli označovat, a tím méně je označovat některým z takových slov, jako je „socialismus” nebo „kapitalismus”. Moc se mi líbí Váš velmi osobitý jazyk; mnohde se ocitá až kdesi na pomezí filozofie a poezie (metaforičnost, originální užívání některých pojmů apod.). Můžeme tu knížku vydat v EE?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Korespondence Karla Hvížďaly s Václavem Havlem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.