Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Chcete dostávať najaktuálejšie novinky zo sveta ekníh?

Napíšte nám!

© Vydal: Artis Omnis v edícii Margo

Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina

www.artisomnis.sk

Redakčná a jazyková úprava: Andrea Harmanová, Ivana Horecká

Redakčná spolupráca: Bohdan Uľašin

41. publikácia, prvé vydanie

© Henrich H. Hujbert, 2013

Cover & Illustrations © Juraj Maxon, 2013

epub copyright © 2013 by iAdverti

epub producer © 2013 iAdverti

All rights reserved.

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

www.iadverti.com

ISBN: 978-80-89341-72-6 (ePub)

ISBN: 978-80-89341-73-3 (mobi)

Venované Žiarislavovi.

„Hoja, chlape, zahraj mi zvesela!“

KAPITOLA PRVÁ - Plodenie

Vzduch bol presýtený nočnou rosou. Na obzore medzi špičkami smrekov presvital zasnežený štít Tatry, vytrvalo si držiaci bielu plachtu až k letu. K nebu sa vznášal úzky pás dymu, ktorý pár krokov nad komínom riedil jesenný vánok. Drevenica stála osamote pri lese. Steny z mohutných klád už zažili aj lepšie časy. Drevo na viacerých miestach popraskalo od sucha, inde zmäklo v hnilobnej vlhkosti. Bahno zmiešané s trochou slamy by možno ešte stihlo zahojiť rany. Buď to, alebo iskra.

Slamená strecha zakrývala jedinú izbu s drobnou špajzou, ktoré tvorili celé vnútro domu. Napriek mnohým nedostatkom drevenica pretrvala už viaceré pokolenia. V tú noc sa jej čas naplnil.

V malom okne blikalo svetlo sviečky, ktoré ledva preniklo na pár krokov. Šetrilo sa na všetkom a vosk bol pre poddaných prepych, rovnako ako bochník chleba. Doba bola zlá, lenže, kto sa vzdá, nedosiahne cieľ.

Po dverách sa plazil tieň, tlačený Chorsiným lúčom. Podopieraný palicou sa viditeľne klátil. Napriek tomu odhodlane mieril za svetlom sviečky ako nočný motýľ. Dlhý plášť ohýbal trávu a poľné kvety. To bol jediný dôkaz jeho pohybu. Listy sa však po chvíli narovnali späť, stonky vystreli telá. Stieral za sebou všetky stopy, až na vôňu bylín, takú príznačnú pre jeho druh.

Pred dverami na chvíľu zastavil. Dotkol sa dreva. Palcom a ukazovákom na ľavej ruke vytvoril v rýchlosti kruh a malé x. Hneď nato niečo ticho cvaklo. Postava sa unavene vystrela a zaklopala. Zvyk kázal čakať na odpoveď alebo pozvanie. Na to však nezostával čas, a tak ruka zatlačila do dverí, ktoré už nechránila kovová závora.

Pánty zavŕzgali a potvrdili, že klopanie nebol iba vzdialený zvuk hory. Cez rozškľabenú škáru dverí sa predrala najskôr sladká vôňa. Okamih nato vstúpila do nízkej izby postava v šedom plášti. Látka vytvárala v záhyboch odlesky farieb dúhy, ktoré behali v tepe neposedného plameňa sviečky. Tvár vidno nebolo. Jediné, čo tajomný odev dovolil odhaliť, bola dlaň zvierajúca palicu vo výške pása. Zovretie na zvráskavenom povrchu zrazu povolilo a obe ruky stiahli kapucňu. Drevo zostalo bez podpory vystreto stáť na mieste ako ihlica vpichnutá do klbka vlny.

Dva vnemy, ktoré naraz mútili zmysly, sa dožadovali pozornosti. Zázračná palica alebo tvár neznámeho? Kúzlo osobnosti vyhralo. Pustovník, skrytý pod bezpečím odevu, na prvý klamný dojem pripomínal zhrbeného starca. Stačilo však odhaliť tvár a starec sa premenil na mladíka. Dlhé čierne vlasy, zapletené do hrubého vrkoča, schovalo šedé plátno. Biela pokožka s jemným, ešte nepravidelným strniskom, potvrdzovala iba to, čo bolo na prvý pohľad zrejmé. Dni, keď pustovník dovŕšil plnoletosť, boli čerstvo vyryté do nepatrnej vrásky medzi obočím. Zelenými očami prebehol miestnosť, podišiel pár krokov a zavrel dvere.

Pri popraskaných kachliach sedelo dievča a opieralo sa o vyhriate steny. V útrobách žeravých kameňov praskali vlhké polená a cez drobné dierky na dvierkach presvitali červené jazyky. Napriek tomu dievčinu striaslo strachom. V nedokončenom stehu výšivky na ľanovej košeli jej v ruke znehybnela ihla. Hrôza, vypálená v očiach, sa konečne dostala hlbšie do vnútra a spustila poplach. Drevenicu naplnil ohlušujúci krik, až zapraskalo v ušiach. Dievčina v snahe zachrániť sa a ujsť pred hrozbou nechtiac kopla do šamlíka, na ktorom stála jediná živá sviečka. Izbu obalila temnota. Prerývaný dych a občasné jojknutie pri zakopnutí však prezrádzali jej polohu. Keď si to napokon uvedomila, čupla si do najbližšieho rohu a zahryzla sa do sukne.

Samota, ktorá ju doženie vždy v predvečer jarmoku, vyšla na dnešnú noc. A práve v tento deň, keď mala ísť prvýkrát s otcom ponúkať mladé tekvice a pár vlastnoručne vyšívaných obrusov, musela kvôli trestu ostať v drevenici. Ako veľmi túžila uvidieť jarmok! Nielen drobný trh na námestiach v okolitých dedinách s tovarom ledabolo porozkladaným na otrhaných podložkách z juty, ale ozajstný mestský jarmok, s kupcami z cudzích krajín, nekonečnými radmi stánkov, tovarov od výmyslu sveta a ľudí, žeby ich ani do obehu nezrátala. A to všetko spôsobil drobný bozk na líce od pastiera a drzé odhováranie. Zrazu v celom svete zavládlo sprisahanie proti nej, veď napokon, aj matka prikývla otcovmu rozhodnutiu.

„Nechcem ti ublížiť.“ Slová preťali ticho ako komárie krídla noc. Hlas zašumel mäkkosťou dvorného básnika. V tej chvíli však vnímala iba tlak v hrudi, ktorý sa snažil roztrhnúť ju na drobné kúsky. Zvažovala možnosti a svoju odvahu.

„Potrebujem tvoju pomoc. Si posledná, čo to dokáže. Prosím.“ Vzduch sa zavlnil pod náporom slov. „Môžeš z toho rohu vyliezť, neublížim ti.“ Pozeral na dievča a čakal na jej rozhodnutie. Nechcel nič unáhliť, aj napriek Rožaniciam, ktoré mu už odmotávali posledné uzlíky na niti osudu. Dievča sa ešte viac skrčilo a očami márne blúdilo v tme. Nevidelo ho a vlastne ani nemohlo, bolo predsa len obyčajnou smrteľníčkou. Láskavo sa usmial a malíčkom ľavej ruky nepatrne zakrúžil smerom hore. Vzduchom zapraskali iskry, ktoré sa roztiahli po celom strope ako koberec a zaplnili izbu hrejivým svetlom. Dievča znova zhíklo, ale už o poznanie slabšie. Pohľad mu neveriaco behal od iskier, ktoré nezapálili drevo, k mládencovi. Opatrne sa postavilo, ale bezpečie rohu pre istotu neopúšťalo.

„Hovoria mi Zoran,“ povedal a nevládne sa zvalil dozadu. Dvere zavzdychali pod náporom, ale pevné drevo napokon s ľahkosťou udržalo váhu ochabnutého tela. Už mu ostávali iba posledné zvyšky síl z jeho moci, ktorou sa pýšil ešte pred pár brieždeniami. Namyslenosť a sebeckosť ho pripravili o všetko. V tej chvíli však neostávalo miesta pre výčitky a ľútosť. Má poslednú možnosť vykonať niečo dobré, aj napriek menšiemu zlu, ktoré zanechá. Ale to ho neprekvapovalo. Zväčša po sebe nechával len trosky ako jarný potok presýtený roztopeným snehom z hôr.

Zviezol sa po doskách k zemi a dlaňami zatlačil do hlinenej podlahy. Moc obsahuje všetko živé či neživé, až na pár výtvorov zbavených vlastnej vôle – tak znel nepopierateľný zákon zaklínadiel. V zemi je množstvo vyvieračiek sily. Záleží však na mieste čerpania, a toto bolo skoro vy schnuté. Poznal malé sídlo, kde čistá sila priam srší zo zeme. Ak by bol na tom mieste, mal by nádej. Ak by... Nič lepšie však nemal, a tak ďakoval aspoň za to málo, čo matka

Zem ponúkla.

Keď napokon vysal posledné zvyšky, zatlačil dlaňami proti sebe a niečo zašepkal do spojených rúk. Slabá žiara zhasla skôr, než sa mohla rozprúdiť naplno. Pozrel na dievča a podopretý o dvere sa s námahou vyštveral na nohy. Palicu, ktorú mal na dosah, nechal aj naďalej nehybne stáť na mieste a vlastnú rovnováhu prenechal opore dvier.

Prvotný záujem o iskriaci strop predsa len vyhasol. Pozornosť dievčaťa prešla naplno na mládenca. Znova vyvalilo vystrašený pohľad, len ten výkrik zadusili dlane, ktoré sa pritisli na pery.

„Krvácaš!“ napokon prehovorilo, prekvapené z vyrovnaného tónu vlastného hlasu. „Si ranený.“ Spravilo dva kroky, zaváhalo a znova vykročilo. „Ja... pozriem sa ti na to.“ Pokúsilo sa trochu nenútene usmiať a dodalo: „Mne vravia Svetlana.“

Dlhý cestovný plášť, so silou zakryť totožnosť v potrebných chvíľach, mu skĺzol z pliec ako hadia koža a pristál na zemi. Spod neho zažiarila biela košeľa popretkávaná červenými ružami. Okvetné lístky sa rozpíjali po látke. Hlboké rany už sčasti zacelilo zaklínadlo, lenže už aj to mu unikalo pomedzi prsty rýchlejšie než vlastná životná šťava. Posledné zvyšky vôle použil na svoju záchranu. No nestačilo to a už ani nebude. Každým úderom srdca čakal na naplnenie odkazu Rožaníc a prosil o krátke zdržanie. Nádej umiera posledná. Lenže čo ak nezvýši miesto ani pre ňu?

Rukou jemne kopíroval vlastný trup a skúšal znova odhadnúť možnosti. Moc, načerpaná zo zeme, mu nestačila ani na zahojenie jediného škrabanca a plytvať ňou bolo zby točné. Preto skončil s prehliadkou vlastných rán a nasmeroval ruku k dievčaťu. S prstami namierenými k zemi vytočil dlaň na svoju obeť. Dvakrát spojil prsty do cibule a vystrel späť. Šeptom vyslal kúzlo. Dievča v pohybe znehybnelo.

„Prepáč, ale nemám na výber. Je mi to tak ľúto,“ povedal a vykročil v ústrety k dievčine. Konečne si ju mohol obzrieť zblízka. Na to, že bola iba obyčajná sedliačka, bez podpory cudzokrajných farebných práškov na skrášľovanie, vyzerala nadmieru príťažlivo. Líca červené od chladných rán, jasné modré oči ešte neovievali vejáre vrások a telo, ktoré konečne začalo žiadať viac než len túžby nesplnených dievčenských snov.

Podišiel až k nej a strhol si košeľu. Odtieň kože na hrudníku a bruchu sa strácal pod rozmazanými šmuhami krvi. Väčšia časť iba zaschýnala, no našli sa aj miesta, kde už opadávali drobné stvrdnuté chrasty. Niekde ešte krvácali rezné a bodné rany. Hojivé kúzlo zacelilo mnohé – škoda, že len na povrchu. Jazvy ostávali.

Omámená Svetlana klipkala viečkami a snažila sa vytlačiť slzy. Nemohla sa hýbať a ani strach o vlastný život jej v tom vôbec nepomáhal. Len hľadela do hĺbky cudzincových rán a odovzdane čakala.

Zoran podišiel na pol kroka a vzal jej ochabnutú ruku. Bola teplá a až neprirodzene mäkká na podmienky, v akých vyrastala. Za všetko vďačil bohom: za moc, ktorá v nej kolovala, za množstvo čara, nevyplaveného pri prvom milovaní. Presne, ako veštili kamienky a hviezdy.

Svetlanu ešte nikdy v jej krátkom živote nepostretla ľúbosť. Ostávala čistá, plná života, navlečená do bieleho povlaku. Všetko, čo Zoran potreboval, mal pred sebou a úplne vo svojej moci.

Nežne stisol krehké zápästie a prešiel s jej dlaňou po vlastnom tele. Bolel ho každý dotyk, ale aj napriek tomu sa cítil byť zahojený.

Svetlana v jemnom omámení sledovala púť svojej ruky, ako roztiera machule po šľachovitom trupe a zadrháva o otvorenú kožu. Strach vystriedala zvedavosť. Krv vytekala neprestajne v jemných stužkách a ona ju stierala prstami a dlaňou. Pozrela Zoranovi do očí a našla smútok.

„Prepáč,“ znova zopakoval a pustil jej ruku. Dlaň šuchla o stehno a ako kyvadlo sa ešte dvakrát zahojdala.

Už to nemohol dlhšie odkladať a donekonečna sa ospravedlňovať. Posledné kvapky jeho bytia nezvratne vyprchávali. Poznal, že to po celý čas zdržoval nielen kvôli Svetlane, ale hlavne kvôli vlastnej podstate. Kedysi dávno, hrozne dávno, bol silný, lenže slncový kôň zapadol a predĺžil jeho temný tieň. Všetci sa od neho odvrátili, dokonca aj tí najbližší. Za to všetko ich nenávidel a túžba po pomste ho mnohokrát hnala k obetám pre jedinú bohyňu. Všetko, čo vedel, ho naučili oni, všetko, čo vlastnil, mu dali oni a potom ... otočili sa mu chrbtom. Dnes už však vie, že mali pravdu. Oni museli mať pravdu, veď boli starší a tí sa predsa nemýlia. Uškrnul sa pri spomienke na okrúhly stôl, kde zakaždým sedeli, vzorne naukladaní, a dávali múdre rady alebo pokarhania. Jemu sa zväčša ušlo viac z toho druhého súdka. Odpustite mi, pomyslel si v duchu na všetky sklamané tváre za stolom, lebo pokánia nie je nikdy dosť, a nervózne položil skrehnuté ruky na Svetlanine ramená.

Cítil, ako sa jemne zachvela, lenže to bolo všetko. Kúzlo jej síce vzalo vôľu pohybu, myseľ aj ústa však neviazali žiadne očarované nite. Nechcel mŕtvolu ani bábku, ale, žiaľ, nemal čas na prípravu odvaru, po ktorom by sa dobrovoľne odovzdala do jeho rúk.

Opatrne vkĺzol prstami pod látku a pomaly ju sťahoval cez plecia až k pásu. Jemný ľan ticho šušťal po hladkej koži. Na okamih ho zadržali mierne pahorky pŕs a znova pokračoval k úzkemu drieku. Husia koža ešte viac stiahla slabohnedé bradavky a zježila jemné chĺpky na predlaktiach. Hruď sa mohutne dvíhala pod nápormi vzduchu. Tepna na krku išla prasknúť a osamotený prameň Zoranových čiernych vlasov povieval v sladkom prerývanom dychu pred ich tvárami, blízkymi temer na dotyk.

Naklonil sa k nej a objal ju. Jeho prsty konečne rozlúštili záhadu šnurovania šiat, ktoré vzápätí skĺzli k zemi.

Stála tam, oslobodená nahotou, tak, ako ju pred mnohými obehmi povila matka. Hladká biela koža sa skvela do noci, vlasy farby čistej vlny splývali na lopatkách. Ploché brucho a svetlé chĺpky snažiace sa prekryť ružové pery jej ženstva. Chvela sa.

Nepoškvrnenosť presakovala z každého póru a on ju vdychoval plnými dúškami, podobne ako ona jeho bylinkami nasiaknutú kožu.

Sklonil sa. Jednu ruku vsunul pod kolená a druhou jej objal chrbát. A hoci by sa váhou vyrovnala vankúšu peria, zatackal sa. Obišiel stôl, nohou odtlačil stoličku, až zastavil pri posteli.

Bezvládne telo nežne položil na naduté periny, až skoro zmizlo v ich záhyboch. V rýchlosti si stiahol nohavice a ledabolo odkopol krpce niekde pod posteľ. Cítil, ako mu s každým zadunením srdca stúpa tlak v slabinách. Tvrdosť a húževnatosť, ktorú vnímal možno aj s trochou hanby, nezažil už veľa obehov. Žiaľ, že nemôže predĺžiť túto chvíľu a vziať si z nej viac než len krátky vzdych na konci.

Neobratne sa vyštveral na úroveň dievčaťa. Krvavú linku, ktorú ťahal za sebou ako slimačí sliz, radšej nevnímal.

Hľadela mu do očí, intenzívne a neústupne. Zoran sa cítil ako pokarhané dieťa, kľačiace v rohu na kukurici. Svetlanin pohľad ho odzbrojoval, ale aj dodával istotu správneho výberu. Pritisol si pery na horúce líce a zlízal slanú slzu. Otočila k nemu hlavu. Ten pohyb bol pre Zorana taký nečakaný, až na okamih zneistel. Moc jeho zaklínadiel sa rozpúšťala ako hrsť bahna v potoku. Znova ju pobozkal, tentokrát už na ústa. Žiadne ďalšie protesty sa neudiali, až na ten upretý, vyčítavý pohľad. Poznal, že už nebude bojovať. Odovzdala sa mu.

Položil ruku na hladké koleno a pomaly postupoval hore. Pod kožou jej hrali záchvevy svalov a dych sa zrýchľoval. Po nekonečnom váhaní napokon skĺzol prstami medzi stehná. Prišiel prvý vzdych.

Vlhkosť, ktorá hriala na koži, ho naplnila po okraj. Aby neunáhlil chvíľu, vzal do úst bradavku a jazykom krúžil okolo stuhnutého vrcholku. Občas jemne hrýzol a znova sal slad mladého poddajného tela.

Hra dotykov otvárala dvere do novej pripravenej izbice. Zoran si s námahou kľakol pred Svetlanou na kolená.

Už otváral ústa s nežným slovom na jazyku, no vzápätí mu uviazlo na polceste. Otočil sa smerom k palici, ktorá sa po celý čas nehla ani o kúsok, a chvíľu omámene sledoval nehybné dvere. Dievčina nič nepočula, nevnímala pohyb, ktorý sa sťahoval okolo drevenice ako slučka na krku. A tak to zatiaľ malo ostať.

„Si dievka môjho života,“ riekol a oboma rukami na kolenách jej roztiahol nohy. Nemohol sa ubrániť pohľadu. Ako malé dieťa vidí po prvýkrát noc osvietenú rojom svätojánskych mušiek, tak aj Zoran hľadel na jej odhalené ženstvo.

Napokon predsa len vykĺzol z omámenia nad krásou dievčenských tvarov, podoprel sa rukami a jemne si ľahol na jej ploché brucho. Pozrel do hlbokých, modrých očí a ten pohľad až do konca neopustil.

Nebolo už cesty späť, a tak zatlačil. Skôr než sa dostavil povznesený pocit vášne, obaja pocítili chvíľkový bolestný odpor pri prekážke nepoškvrnenej. Panenstvo napokon povolilo a Zorana naplno prijalo Svetlanino telo. Ruka dievčaťa, ktorá mala ostať zviazaná kúzlom, sa oslobodila a zaťala nechty do napnutého chrbta. Krátko po nej vystrelila aj druhá a pridala sa k objatiu. Telá splynuli.

Pot, krv a sliny sa miešali v rastúcom tempe, ktoré stúpalo k vyvrcholeniu. Zoran dorážal čoraz silnejšie a Svetlana opätovala každý jeho pohyb. Koniec sa nezadržateľne blížil.

Drobné chvenie v podbrušku s každým ďalším prirazením naberalo na intenzite, až strácala triezvosť vnímania.

Čistú myseľ si chcela udržať do konca, lenže slasť jedinečného pocitu milovania rozmazala svet okolo. Dievčenský pocit zmyselnosti, prežívaný iba počas horúcich snov, sa ani zďaleka nemohol rovnať okamihu, ktorý naplnil jej ženstvo. Vlhké steny objímali Zorana, ktorý rástol a blížil sa k poslednému prúdeniu vášne. K potu, krvi a slinám sa pridala posledná tekutina s ukrývaným odkazom.

Zoranovo telo stuhlo v mohutnom kŕči, prehlo sa v chrbte a poslednýkrát zatlačilo do dievčenských útrob. Výbuch moci prešiel oboma telami ako letná búrka. Prsty, zapletené do svetlých vlasov, povolili spoločne so stuhnutým svalstvom. Posledný ston odumrel v praskote, ktorý sa blížil k drobným oknám.

Zoran pozrel cez obloky, za ktorými presvitali neposedné lúče fakieľ. Čakal ich skôr, ale bol rád, že sa prerátal. Lenže napokon ho našli, a tým sa uzavrela klietka. Otočil sa späť k Svetlane a vkĺzol jej jazykom medzi pery. So zvyškami príchute milovania, ktorú ustavične cítil, jej ukradol trochu duševnej šťavy. Jej nebude chýbať, v priebehu dvoch brieždení sa doplní. A jemu ... jemu aspoň pomôže odísť s hrdosťou.

Nahý sa dotackal do stredu miestnosti a natiahol ruku. Palica, ktorá dovtedy nehybne stála, sa vzniesla do vzduchu a priletela k nemu. Pevne ju uchopil, zatiaľ čo druhou rukou prechádzal po hlbokých brázdach na jej povrchu. Pri každom dotyku sa po ryhách dreva ako obživnuté žily ťahali zlatisté linky. Keď skončil, namieril dreveným hrotom k Svetlane ležiacej na posteli. Šepot zobudil zopár zabudnutých slov, slabý červený prúd vyletel z dreva a zasiahol. Sila, ktorá obalila dievča, ju s ľahkosťou vzniesla do vzduchu a postavila pred posteľ.

„Musíš odísť. Ihneď.“ Do červeného víru sa zo zeme a z postele vzniesli ženské šaty a neviditeľné ruky zahalili Svetlanino telo. „Nech ťa sprevádzajú bohovia.“

Svetlana neveriaco pozerala na oblečenie, ktoré postupne zahaľovalo nahotu. Šnúrky sa samy sťahovali, mašle splietli vlasy do pevného vrkoča. Napokon, oslobodená od kúzla, pozrela na Zorana a zvraštila čelo. V jej vnútri zápasili medzi sebou neznáme vôle a každá z nich skúšala nahnúť ručičky váh na svoju stranu. Svetlana si nedokázala vybrať, či nenávidieť, alebo odpustiť. Jediný dar, ktorý vo svojej chudobe mohla ponúknuť do vena, jej práve ukradol. Ale aj napriek tomu spriadala druhá strana zakliatu sieť osudu, ktorá v samom strede naplňovala jej dušu. Čas ukáže, pomyslela si a pristúpila k Zoranovi.

Kroky a lomoz kovu, ktoré dovtedy, vďaka svojmu daru, vnímal iba Zoran, napokon predsa len rozvlnili vzduch. Vystrašená Svetlana chytila Zoranovu ruku a točila sa do okola v snahe odhaliť, odkiaľ nebezpečenstvo prichádza. Zabudla na nadávky a vyhrážky, ktoré sa jej drali na jazyk, zabudla aj na dotyky, ktoré by chcela znovu zažiť.

„Sú všade. Ako červy rozlezené v každej diere sveta, ničia kúzlo stvorené bohmi,“ povedal smerom k dverám, odkiaľ čakal príchod hlavného útoku. Zrazu jeho tvrdé rysy, také nezvyčajné na chlapčenskej tvári, zmäkli a nahradil ich nevinný úsmev. „Svetlana, zachráň si život a pones jeho silu aj ďalej.“ Sklonil sa k nej a pobozkal ju na čelo. Odtlačok jeho pier ešte chvíľu žiaril na jej čele ako rozžeravená platňa na peci, kým ho nevstrebala koža.

„Raz budeš vedieť, čo s ňou. Nemusíš sa jej báť, bude ako tvoja predĺžená ruka a nikdy ju nestratíš, aj keby si chcela. Je v nej kúsok zo mňa, tak ako aj z mojich predkov.“ Svetlana pozrela do dlane, v ktorej sa zhmotnila palica. Nemala najmenšiu predstavu, ako sa tam dostala a ani netúžila po vysvetlení. Tón, akým sa k nej Zoran prihováral, nenúkal iné možnosti výberu. Preto ju ona, Svetlana – dcéra sedliaka, prijala.

Ich spojenie rozdrvil mohutný náraz do dverí. Drevo s miernymi poškodeniami prvému úderu odolalo, ale očakávaný druhý už veštil skazu.

Ruka opustila ženskú dlaň, len aby sa spojila s jeho druhou v divnom prepletenci prstov. Zelené oči stmavli a dúhovka sa skalila do tmavočervena. Poslednýkrát pozrel na Svetlanu a pohľadom, ktorý ju bude prenasledovať v snoch do konca života, jej naznačil smer. Už žiadne slová, žiadne dotyky.

Zmätená dievčina sa rozbehla. Skôr, než narazila do verají, sa trosky dvier s praskotom vrútili do miestnosti a uvoľnili cestu von.

Tak, ako diera v stene prepustila dievča na slobodu, rovnako aj vpustila útočníkov dnu. Telá ozbrojencov sa natlačili do otvoru a po jednom ich stravovalo vnútro. Nepovšimnuté dievča prekĺzlo pomedzi nich a poslednýkrát sa obzrelo. V strede stál nehybne nahý Zoran s rukami zapletenými do jedného z mnohých kúziel, ktorým vládol. Mysľou už bol na druhej strane svojej osobnosti a vstrebával konečný tep zariekadla roztrúseného v tele.

Svetlana, nepodstatná osoba v honbe za ničením vyššej moci, sa otočila Zoranovi chrbtom a v snahe splniť jeho poslednú prosbu, zmizla v tme.

Už nezočila, ako ozbrojenci v kožených brneniach, so širokými štítmi a nabrúsenými mečmi obkolesili Zorana. Nepočula ani posmešky namierené na jeho nahotu a telo odovzdané na milosť a nemilosť. Pretrvala iba zvesť, letiaca cez údolia ponad hory, aby ju vypočuli duše, ktoré dokázali prijať hrdinskú smrť mládenca z Bystriny.

Milotou Lada Zoranovi nikdy nepožehnala, aj keď po nej toľko túžil. Dokonca ani v ten večer si nedokázal utrhnúť z koruny ľúbosti jediný zrelý plod. V poslednej chvíli mu ostával iba konečný stav všetkého bytia – smrť. A tak z nej mienil čerpať naplno.

Vojaci spolu s prisluhovačmi sa do posledného nahrnuli do drobnej drevenice. Prevrátili stôl, rozdrvili stoličky a drobný nábytok, len aby nikto nezaostal odstrčený bokom. Jediný voľný priestor, ohraničený zbraňami a štítmi, zvýšil okolo Zorana.

Skalené červené dúhovky sledovali každý, aj ten najnepatrnejší pohyb a čakali. Kruh sa uzatváral, hroty zbraní mierili jediným smerom. Aj keď posmešky brázdili vzduch, nervozita sálala z každého slova. Vojaci vedeli, akú silu majú pred sebou. Po mnohých úskokoch, ktoré im už uštedril Zoran i jemu podobní, museli ostať ostražití. Ani mladíkova nahota, kde-tu prekrytá nepretržite vytekajúcimi prúžkami krvi, ich nesmela zmiasť.

„Podľa zákona a práva Kríža si vinný.“ Vŕzganie zbraní konečne prehlušil hlas.

„Kto vám dal moc Proveho, aby ste súdili?“ Stačili mu len tieto slová, aby vedel, že už nesníva. Svetlana, to bol sen. Skutočný, a predsa čarovne jedinečný.

„Vzdaj sa a tvoje telo očistíme v plameni zabudnutia, ty kacír!“ znova zahučal hrubý hlas, skrytý za hradbou tiel.

Odpoveďou bol iba nepatrný úsmev na inak kamennej Zoranovej tvári. Tým vypršal čas na zváženie ponuky. Podhadzovaná falošná nádej sa neosvedčila, a vlastne tomu ani nikto neprikladal váhu. Obe strany už vyčerpali možnosti, nastala chvíľa platenia.

Do stredu kruhu sa v jedinom trhnutí vrútili hroty mečov a kopijí. Drvivá väčšina z nich našla svoj cieľ a zasiahla. Ešte nezahojené rany sa znova naplnili a k nim pribúdali ďalšie a ďalšie. Železo trhalo kožu a s ľahkosťou prenikalo stále hlbšie ako pluh do čerstvo zmočenej zeme. Nahé telo znehybnelo na mieste.

To však ešte vojaci netušili, čo ich čaká.

Ustrnuli vo svojich výpadoch a neveriaco sledovali, ako ich obeť ožíva.

Zoran oslobodil ruky a preplietol ich cez čepele nad hlavu. Tam znova zauzlil prsty, naposledy preletel krvavým pohľadom po nepriateľoch a zakričal jediné slovo, naplnené zaklínadlom smrti:

„Morhen!“

Kliatba vyletela z umierajúcich úst ako tisíc horúcich ihličiek a rozletela sa po miestnosti. Každá z nich si s pažravosťou cudzopasníka našla svojho hostiteľa a zavŕtala sa do poddajného tkaniva.

So slovom prekliatia opustili pľúca aj zvyšky vzduchu a nechali ich spľasnuté. Telo, neprestajne podopierané mečmi a kopijami, však zotrvávalo v pokrivenej maškare stáť na mieste.

Všetci do jedného vyjavene čakali na veľkú moc kúziel, ktorá ich zloží na kolená.

Lenže ticho, ktoré zavládlo po čarovnom slove, pretrvávalo. Strach a nervozitu pomaly vyháňala radosť z víťazstva a prísľub strieborniakov za splnenie úlohy. Jeden z najhľadanejších kacírov a nositeľ kúzelného znamenia bol dolapený a zneškodnený.

Ruch naberal na hlasitosti, až prepukol do víťazoslávnych pokrikov. Kožené zbroje vŕzgali, štíty narážali do zbraní a cez šialený nesúlad kovových zvukov prerážali oslavné spevy. Obávané kúzlo zmizlo, akoby ani nemalo prísť.

Zoranovo telo, dovtedy stále vzpriamené, sa začalo chvieť a kolísať zo strany na stranu. Vojaci v bezhraničnom šialenstve, že dokázali čaro poraziť obyčajným ostrím železa, vyťahovali zbrane z mŕtveho mäsa skoro až s posvätnou úctou. Hrot za hrotom kĺzal z tela von a nechával za sebou otvorené rany, ktoré vzápätí vypĺňala hustnúca krv.

Napokon nevládne telo povolilo a zviezlo sa na hlinenú podlahu. Krvavá kaluž pod ním sa rozprskla na všetky strany a ešte viac utvrdila vojakov v presvedčení o víťazstve. Zoran ležal na zemi s posledným mečom zabodnutým do boku. Vojak Kríža k nemu podišiel a kopol surovo do odhaleného brucha. Spolubojovníkmi prebehla nová vlna ošiaľu. Buchnáty padali znova a znova. Všetci sa smiali a hulákali ako zmyslov zbavení. Po čase ich však jednotvárne divadlo neopätovaných úderov omrzelo, a tak vojak uchopil rukoväť svojho meča.

Potiahol.

Mľaskavý zvuk, ktorý vzápätí vystriedal iný, ešte silnejší, zrazu umlčal víťaznú veselicu. Tón silnel, až prešiel do neznesiteľného kvílenia. Na zem začali padať nepotrebné štíty a zbrane, ruky vojakov vyleteli k ušiam. Aj keď každý z nich prešiel výcvikom na stret so zaklínadlami, všetci dúfali, že im nebudú musieť čeliť. Jediné, na čo sa v takých chvíľach spoliehali, boli amulety od cigánok či vysušené krídla s paprčami.

V tej chvíli sa stali zbytočnými kusmi šutrov zapustenými v dreve.

Ozbrojenci začali neúprosne spoznávať, že ak správne vyslané kúzlo nájde cieľ, strhne do seba všetko bez rozdielu. Akákoľvek snaha o spásu je márna.

Zoranovo bezvládne telo pred ich zrakmi náhle stuhlo a pokrylo sa prasklinami ako prepálená glazúra na hrnčeku. Keď sa drobné trhliny rozšírili po celej stvrdnutej koži, telo zbledlo do odtieňa prvého snehu a rozletelo sa na márne kúsky. Vzduch naplnila takmer hmatateľná hustá hmla a zaliala celé vnútro drevenice nepriehľadnou clonou.

Vojaci aj ich prisluhovači s rukami na ušiach vdychovali kúsky svojej obete.

A s nimi aj jed.

Vzduch plný zvyškov Zoranovho tela im kĺzal so slinami do žalúdka, zachytával sa v pľúcach a lepil sa na podnebí.

Zúfalstvo ich rozožieralo zvnútra. Niektorí sa snažili cez opar a telá spolubojovníkov pretlačiť von, na slobodu, lenže márne. Hrot, ktorý sa zavŕtaval stále hlbšie a hlbšie, sa už nedal vytrhnúť.

Hustú hmlu preťalo svetlo a s ním aj šialený rev. Vzápätí sa podobný lúč rozžiaril na opačnej strane miestnosti. Žiara postupne zahlcovala celú drevenicu.

Telá vojakov začali horieť.

V rozškľabených ústach namiesto kriku šľahali ohňové jazyky, plamene leptali a rozožierali mäso. Nebol to žiaden blkot sviečky, vatry či horúčosť v kachliach zohrievajúcich chladné múry. To, čo nastalo, bolo neuväzniteľné kúzlo bez pána.

Koža praskala a odlupovala sa v záhyboch, šľachy povoľovali a napnuté svaly vyletovali so silou prasknutých strún. Očné buľvy pukali a vyparovali sa skôr, než stihli stiecť po lícach ako slzy. Vlasy aj s kožou zliezli z lebky a variaci sa mozog presakoval cez trhliny v lebkách. Na bahno sa tavili aj vnútornosti a cez každý možný otvor pretekali von.

Horiace pochodne v dome do seba slepo narážali. Vznietilo sa od nich všetko – obrusy, prikrývky či baranie kožušiny. Všetko vzbĺklo v očistnom plameni, kým čistota nerozpustila aj posledný kal. Ničivá modrá sila nepoznala premožiteľa. Hlodala čoraz hlbšie, odhrýzala si z podávaného sústa, aby dokončila zverenú úlohu do posledného popola.

Veliteľ, jediný nezasiahnutý, vytreštene sledoval vlastnú jednotku v spaľujúcom kacírskom ohni a zdesene kľučkoval medzi živými fakľami. Ani sám netušil, ako sa pretlačil cez vyvalené dvere na čerstvý vzduch a do klamného bezpečia.

Po pár krokoch skĺzol bezvládny na zem a dávil zvyšky večere s niečím drhnúcim v hrdle. Po chvíli váhania sa predsa len neochotne obzrel k horiacemu domu. Zmie šaný tanec modrých a červených plameňov skákal z trámu na trám a predbiehal sa v pažravosti. Napokon pohľadom zakotvil na roztrhnutých ústach domu a horiacom pekle v ňom. Len čo sa jeho zrak dotkol toho zmätku a pomalého mučenia, vlasy zbeleli od hrôzy. Ničivé jazyky sa plazili k nemu. S krikom sa zdvihol a rozbehol dolu svahom.

Neskoro.

Reval z plných pľúc, kým mu ich nespálil modrý plameň.

Vďaka výnimočnosti poslednej chvíle, keď duša opúšťa telo, je nadmernou mocou naplnený každý sval či kosť. Zoran to vedel a využil zvyšok vlastných síl na pomstu. Záverečný boj vyhral on.

Ešte dlho po tom, čo odovzdal dušu bohom, sa modré svetlo šírilo cez polia a lesy a oživilo mnohé okná v okolí. Hoci žiadne z nich nežmurklo zvedavosťou preskúmať dôvod žiary, zrazu vedeli, že kúzlo nie je mŕtve.

S tým teplom na srdci opäť pokojne ulíhali. Nádej žije.

Nemohol jej uveriť. Nech sa snažil akokoľvek, nedokázal sa cez to preniesť. Ubehlo už odvtedy... Koľko? Pýtal sa sám seba. Pol obehu? Možno o čosi viac? Nie, bolo to trištvrte obehu. Presne na kozí chlp to vychádzalo na ten prekliaty deň.

Vracal sa domov nocou po vcelku úspešnom predaji na mestskom jarmoku. Na pozemku svojej krvi a dedičstva našiel iba spálenisko, ktoré tam trvá dodnes. Dlho do skorého rána hľadali dcéru, stratenú v zmätku.

Našli ju živú a zdravú, ukrytú v senníku medzi stromami.

No jej zmätenému rozprávaniu o tom, čo sa stalo, nemohol uveriť.

Ani po toľkom čase ho nedokázala presvedčiť. Bez rozmyslu odovzdala svoje najväčšie veno, aké si nevesta môže priniesť pod čepiec, a s ňou aj česť rodiny. Koľkokrát pri sviečke kládol dookola opakujúce sa otázky, koľkokrát s úsmevom alebo pod hrozbou zloby skúšal vypáčiť pravdu. A nič. Ustavične to isté zas a znova. Vraj dajaký čarodej alebo kúzelník siahol na jej nevinnosť. Veľmi ľahká vypletačka od pravdy a povinností. Ale on tušil svoje. On, jej otec, vedel, že vinníkom je ten pastier z horných vŕškov. Urobila to z pomsty, na oplátku, a tu je plod jeho dobroty. Snaha uchrániť ju pred chvíľkovým zablysnutím ho vyšla drahšie než farebné súkno od Nemcov.

Svetlana neprestajne zapierala a mlela dookola tú svoju pieseň ako dedinský mlyn.

Novú strechu nad hlavou im poskytol hlinený domec na konci dediny. Otcova tvrdá ruka však vládla bez rozdielu. On, otec živiteľ, bol telom aj dušou ich rodiny. Chcel syna, a získal devu. Túžil vlastniť bohatstvo, a bol odmenený chudobou. Dobrodružstvo sa zmenilo na vychádzky s kosou po stráni a mladuchu namiesto saténu zahalilo konopné súkno. Ale aj napriek tomu ďakoval všetkým bohom, od Perúna až po Svaroga, že mu dali viac, než si zaslúžil. A dokonca aj v tej chvíli, keď spomínal na svoje, najskôr prehnané, nároky na jediné dieťa, pociťoval pokoru a vďaku.

Tých pár obhorených zvyškov, čo im zvýšili po osudnej noci, zbalili do uzlíkov a putovali krajom. Najprv hľadali prístrešok u blízkych a rodiny, ale každý pred nimi zatvoril dvere, zaplesol okenicu. Nakoniec ich prichýlila pustovníčka. Stačil sľub dochovania, kým ju nepovolá Náva, a teplo domova si našlo novú rodinu.

So starým domom sa zbavili minulosti. Zabudli na spálenisko, potulného pastiera aj život pod lesom. Museli začať odznova. A toho sa aj držali.

Svetlanu po pár týždňoch uchvátila behačka a s ňou aj prvé chute na nezvyčajnú pestrosť poživne. Starena hneď poznala, odkiaľ vietor fúka a akou silou.

V zadebnenej komore bez okna bolo cítiť zatuchlinu od vlhka, ktoré aj v letných mesiacoch zožieralo steny. Krčahy nakladaných malín, brusníc a čučoriedok sa tlačili na policiach medzi ovešanými plátmi slaniny a klobás. Potrebné haraburdie, poctivo odložené v kúte, s náhradnými násadami do motýk, ktorých nikdy nebolo dosť. Všetko bolo na svojom mieste.

Stál medzi dverami, srdce mu zvieralo. Váhal.

Sfúkol zbytočný plameň sviečky a vošiel. Drevo na šamlíku zavŕzgalo, ale odolalo pod váhou. Napokon predsa len dočiahol na palicu zastrčenú na najvyššej polici. Svietila jasnejšie než voskovica, než fakľa, než... skoro ako slncový kôň.

Otec si voľnou rukou zatienil zrak, klesol na zem a s palicou uloženou v lone sa rozplakal.

Aké ľahké by bolo pripustiť, že Svetlanu zviedol obyčajný pastier. Nedokázal uniesť pravdu, že jeho dcéra sa stala obeťou zariekadiel – aj keď sama cítila niečo iné. Zariekadiel, ktoré už žili iba v spomienkach starešinov.

Kúzla a bájne bytosti odumreli spolu so slobodou pred mnohými obehmi. Tak sa žilo dnes, iba v nekonečných daniach a nevoľníctve. Chuť živlov bola potlačená a udupaná. Kacíri, i všetci s mocným darom prírody, boli postavení na hranicu alebo navždy zabudnutí sami v sebe. Čas kúziel a nádeje opúšťal domy ako ranná rosa spálená na slnku.

Dnes však palica pulzovala vlastným životom, opäť ju zaklínadlo živilo. Modré svetlo prerážalo z každého záhybu, z každej vrásky.

Nádej ešte jestvovala.

Pomedzi slzy zažiaril nesmelý úsmev.

Svetlane ten kus divného dreva prirástol k srdcu, a ak by to bolo možné, tak aj k telu. Tej prekliatej noci, v určitom zmysle aj požehnanej, ju našli schúlenú v sene. Ranná rosa už zvlhčila ľan a na oblohe bledli posledné hviezdy. Nespala. S očami upretými na nebo, s kamenným výrazom v tvári, mlčky čakala. Skôr, než prišli prvé otázky, stisk objatia povedal viac. Sedeli na voňavej sušenej tráve a medzi vzlykmi vstrebávali podivný príbeh.

Svarogove lúče stiahli sporé tiene, keď celá rodina predsa len našla odvahu zanechať spomienky na spálenisku. Vyšli v ústrety novým diaľavám. Otec a dve ženy. Za tie roky spoločného života už odhalil pravidlá ich odlišných duší, radšej sa medzi ne s hromadou otázok a výčitiek neplietol. Bol v oslabení, a tak nechal priestor iba dotykom. Pre ten okamih to stačilo.

Videl vlastnú ženu, ako zviera Svetlanu, a tiež postrehol, ako kŕčovito dievča stíska tú čudnú, hrboľatú palicu. Nikdy predtým ju nevidel, ale od toho okamžiku už skoro každý deň. Svetlana s ňou chodila po vodu, niesla na nej noše a ani jedna vychádzka sa nezaobišla bez toho kusu dreva. Z diaľky vyzerala ako starena s podporou tretej nohy. Občas sa jej za to posmieval, ale aj napriek tomu ju odkladala iba zriedka. Jediný dar od neznámeho ženícha.

V ten deň však nastal zvrat. Hneď, ako začali prvé bolesti. Vyšmykla sa jej z vlhkej dlane a skončila na najvyššej polici v komore. Otec bol nesmierne rád, že je ten konár konečne z dosahu. Radoval sa až do chvíle, kým si divné svetlo neprerazilo cestu cez škáry vo dverách komory. A zrazu tu sedí, už nie s haluzou, ale so zakliatym výtvorom v ruke a vzýva bohov. Ďakuje za dar čistej sily, ktorý objavil kolovať v dreve. V dreve, ktoré vlastní jeho dcéra...

Myšlienky na návrat starej čistej sily preťal výkrik ako nôž šľachu. Svetlanin otec zbystril. Bezmyšlienkovito odhodil palicu na zem, prevrátil šamlík a utekal za krikom. V ceste mu stáli iba dvere s babicou a horúcou vodou v medenom kastróle.

„Dnu nemôžete. Teraz ešte nie!“ precedila medzi zuby a hranou hrnca povolila kľučku. Stratila sa medzi hŕbou plachiet a ženských zadkov nahnutých k jedinému bodu na posteli.

Keď prišlo druhé zrevanie, zatínal päste do opasku, po treťom skúšal stálosť dreva na lavici, štvrtý, najsilnejší, ho prinútil vtrhnúť dnu.

Okolo postele za plachtami samé ženské, pokrikujúce po sebe v nezrozumiteľnej reči pôrodných babíc. Stál tam ako osamotený strom na poli, so snahou zachytiť jediným pohľadom celé dianie. Jeho dcéra dychčala a v dlani stískala ruku vlastnej matere.

„Ak by tam bola palica, určite by vystriedala matkin dotyk,“ pomyslel si otec, no rýchlo vyhnal drzého hlodavca z hlavy. Všetko ostatné zanikalo v kriku a vrave. Blížil sa zrod. Stred všehomíru na dosah, a predsa nekonečne vzdialený. Ohromná sila ženskosti ho v tej jedinečnej chvíli prikovala na mieste. Pretrval iba pohľad, blúdiaci medzi bolesťou a životom.

Zrazu vedel, aký je hrdý a vďačný za vlastné dieťa. A ako mu v mnohom krivdil.

Myšlienky na odpustenie prehlušilo posledné zrevanie. Tá chvíľa bola tak žalostne krátka, že ani nestihol precítiť výnimočnosť okamihu. V jednom údere srdca vytryskli dve slzy krvi a v ďalšom viselo zo skúsených rúk babice dieťa dolu hlavou.

Stačilo slabé plesknutie po zadku, trocha vody a malý uzlík, zabalený v plachte, putoval k matke.

Konečne odlepil päty od zeme a nesmelo sa dotackal k posteli. Všetci traja hľadeli do zvraštenej tváre novorodenca a híkali rozkošou. Ani zvyšky červeného tkaniva a lepkavej tekutiny nedokázali narušiť túto požehnanú chvíľu.

Dieťa, chlapec, nesmelo mľaskal a prevaľoval prvé dúšky vzduchu v pľúcach. Krátky, plachý výkrik po prvom preplesknutí dávno zmĺkol v neskúsených hlasivkách. Zvýšilo iba slabé mrmlanie.

Tri páry očí sledovali novorodenca, slastne olizovali každý kúsok nového zrodu a hľadeli do nekonečnej hĺbky červených dúhoviek, ktoré odkryl závoj mihalníc. Purpurová červeň dvakrát zablikala pod viečkami a zmizla pod rúchom farby belasého neba.

KAPITOLA DRUHÁ - Klíčenie

Tmou noci sa vznášali tri nehmotné postavy. Vírili v mraze okolo kolísky. Rožanice prišli vykonať odvekú povinnosť v tretí deň po príchode nového života. Určiť smer každému, kto patril do ríše ľudí, spadalo pod ich božskú vládu.

Po krátkom krúžení znehybneli. Spojenými rukami uzavreli kruh zosilňujúci nielen ich moc, ale aj pôvod všetkého. Tam, kde prichádza život, začína svoju cestu aj smrť. V kruhu platia všetky pravidlá bez výnimiek.

V izbe sa prelínalo pravidelné oddychovanie dvoch matiek a dieťaťa, ktoré tvorilo poslednú priečku v rodinnom stupienku. Domec v tichu čakal na prichádzajúci deň. Spánok však obišiel malý uzlík zavinutý do ovčieho rúna. Modré očká slepo klipkali do tmy, v ktorej sa začínalo odvíjať klbko novej sudby. Tú začali Rožanice, naklonené nad kolískou, priasť v šeptaných slovách

Rozsudok čakal na vynesenie.

Dieťa začalo plakať, lebo tušilo, čo nastane. V drobnej hlavičke sa prelínali obrazy bolesti, hnevu či zloby. Len kde-tu hrejivý vánok odvial čiernotu ako mrak po letnej búrke. V tej chvíli ešte nepoznalo obrysy ani farby, vnímalo iba bolesť, ktorá čaká v diaľke. Slzy vyschli až v bezpečí matkinej náruče a bázeň vyplavilo mlieko z poddajného teplého prsníka. Obrazy znehybneli a rozplynuli sa do zabudnutia.

Žena mu skonala len štyri obehy po chlapcovom narodení. Choroba ju rozožierala zvnútra ako červotoč mäkké drevo. Napriek snahám liečiteľov a bylinkárok už nebolo návratu. Vďaka odvarom s polnočnými slzami trávy, krídel z netopierov, lopúchového listu a vzácnych byliniek dokázali jej trápenie už iba predĺžiť. Chuť zomrieť bola omnoho silnejšia než vôľa dýchať. Všetci blízki dookola prosili bohov pri tajných obetách, aby nebrali dušu, ona, naopak – žiadala vykúpenie.

Jej prosby boli vypočuté krátko pred zimným slnovratom. Ten deň padla konečne aj prvá vločka.

Sneh klesal vo veľkých chuchvalcoch a po dlhom čase dovolili matke Zemi vydýchnuť si v zimnom spánku. Pamätníci len kývali hlavami a čudovali sa nad oneskorením bieloby. Nikdy, čo im pamäť slúžila, ešte nezažili takú divnú, suchú a mrazivú zimu. Strach o zeleň, zver, ale aj úrodu, ktorá ešte len čakala na svoje zakorenenie, skrúcal nejeden hladný žalúdok.

Posledný úder choroby, čo jej vzal život, zasiahol skoro ráno. Celá krajina, zastretá ospalým slnkom, svetielkovala kryštálikmi inovati.

Izbami sa rozletel hrdelný plač. Dospelý mužský hlas, jediný v tom dome, konečne vypustil von všetok nazbieraný žiaľ. Pokiaľ žila, nedal ani jedinou vráskou poznať, ako veľmi ho zraňuje jej choroba. Ako ochotne by sám daroval zdravý kúsok zo seba, len aby pretrvala. Úsmev a radosť, ktorú si kvôli nej držal na tvári, ho oslabovala viac než úmorná práca na poli. V to ráno divadlo stiahlo oponu. Biela Morana dokončila svoje načaté dielo.

Hlinený domec na okraji dediny naplnila ťaživá predtucha. V kachliach s námahou praskal oheň, ale aj napriek tomu viditeľné obláčky pary stúpali z úst. Krátko skúšané žeravé uhlíky nakoniec prehrali zápas s mrazom. Hrubá vrstva ľadu obalila ohňom obhryzené drevo a schovala ho do svojho priesvitného tela. Na drobných sklách oblokov vykvitli ruže a džbány naplnené tekutinou popraskali.

Svetlana išla po vodu tak, ako to robievala od prvého dňa v ich novom domove. Rada dodržiavala zaužívané tradície, ktoré jej pomáhali viesť ucelený život. Potok ani v najkrutejšom chlade nezamŕzal a ranný vzduch ju zakaždým vzpružil. Veď napokon bola vďačná aj za rannú prechádzku kvôli blížiacej sa smrti, ktorá presiakla každú izbu. Všetky steny ňou boli napáchnuté. Matku milovala, ale aj vnímala bolesť, čo ju ťahá na druhý breh. Po nociach plakávala nad jej utrpením a každé ráno sa tešila, keď usrkávala horúci odvar uvarený z čerstvej vody. V ten deň uvarí znova jeden z tých trpkých, akými ich častovala jej matka.

Na pár krokov od dverí ju z myšlienok vytrhlo zlé tušenie. Palica vibrovala a dávala najavo nespokojnosť. Svetlana chvenie v dreve najprv pripisovala chladu, ktorý sa zadieral pod nechty a triasol celým telom. Až na dohľad k múrom si uvedomila opak. Zmeravela na mieste. Z komína, ako jediného v okolí, nestúpal dym a okná boli zahalené divným lesklým povlakom.

Palica aj s dvomi vedrami nepovšimnute dopadla na zem v spŕške ľadovej triešte. Svetlana v rýchlosti prekonala tých pár krokov a zatlačila do dverí. Kľučka len naprázdno klesla dole. S odhodlaním stuhnutej skaly zotrvávali dvere na mieste. Znova zatlačila a potom sa ešte raz oprela ramenom.

Povolili. Z verají sa vzniesol jemný poprašok námrazy a na zmrznutom kove kľučky ostali stopy kože zo Svetlaninej dlane.

Bez zbytočných úvah vbehla, vedená nárekom, do spálne rodičov. Už tušila, čoho bude svedkom. Na posteli ležalo nehybné telo a pred ním na doskách kľačal otec. Ruky položené na spľasnutom hrudníku, hlava zaborená do periny a pridusený nárek uviaznutý v perí. Dieťa nikde nevidela, a to bolo v tej chvíli prednejšie než smrť. Otočila sa na pätách a vtrhla do vedľajšej izby. Na prahu ju pošteklil nepatrný závan byliniek.

Sedelo so skríženými nohami na posteli a kývalo sa dopredu a dozadu, ako v omámení. Modré oči, napoly skryté pod snehobielou šticou, svietili v šere ako zafíry. Až keď spozorovalo mamku, strnulá tvár zmäkla a zvlhla slzami. Svetlana dobehla k posteli a vtiahla ho do bezpečia materinského objatia.

Detský strach povolil a na pozdrav sa z neba vzniesla prvá vločka.

Dlho trval jeho plač. Tak dlho, až slzy premokli hrubými vrstvami plátna na kožu. Až v tej chvíli si uvedomila chlad, ktorý na ňu dorážal z každej strany. Nevadí, pomyslela si, hlavne, že syn je v poriadku. A ešte pevnejšie si ho privinula.

Po oknách začali stekať jemné nite z roztopených kvetov a v kachliach zapraskalo drevo. Teplo znova vytláčalo chlad zo stien a roztápalo ľady v rozbitých nádobách. Pokrčená tvár Svetlaninho otca sa zjavila len na okamih medzi dverami a hneď zas zmizla k povinnostiam, ktoré nemohol odkladať.

„Prečo starý otec plakal? Cítil som jeho bolesť,“ uslzeným hlasom prehovoril chlapec.

„Lebo starká už musela odísť do Návy. Je mu smutno, že nemohol zostať s ňou. Musí počkať, až nadíde jeho čas.“ Ani nevedel, čo sa stalo, pomyslela si, a aj napriek tomu dokázala jeho mladá duša zachytiť smútok a pretvoriť ho na... Odtiahla si ho od seba a pozrela mu do očí. Netušila, koľko toho vie o smrti a kam až môže s pravdou zájsť. Uchovať vlastnému synovi čistý štít od podobných obrazov bolo čoraz ťažšie. Rástol ako z vody a s výškou narastali aj nároky na odpovede.

„A ja môžem ísť za starkou? Aspoň na chvíľu?“

„Neskôr... určite.“ Rýchlo si ho vtiahla späť na prsia, aby zahalila svoje slzy, ktoré si konečne našli cestu von.

Zem bola stuhnutá na kosť až na miesto, kde hltavé plamene pálili drevo. Na dočasnej posteli z naukladaného dreva ležalo telo obalené v plachte. Predmety, ktoré si mala Svetlanina matka vziať do Návy, ležali poruke, hneď vedľa nej. Milodary a obety bohom vypĺňali zvyšné prázdne miesta na hranici.

Žrec sa v modlitbe spájal s božstvom. Štipľavá vôňa pálených byliniek a kadidla sa plazili okolo jeho nôh a ďalej. Biele rúcho s vyšitým dvojhlavým hadom na hrudi ho zakrývalo od hlavy po zem. V ruke držal pochodeň s očistným ohňom z dubového svätohája. Len drobné obláčiky pary a slová vychádzajúce spod kapucne prezrádzali, že nejde o nočný bes.

Podľa prastarých zvyklostí predkov, blesk – Perúnovo svetlo – ktorý rozštiepi strom a odovzdá mu plamene, musí ostať udržiavaný. Od tej chvíle určení strážcovia v dubovom lesíku prikrmujú jazyky, aby nikdy nepocítili hlad. Len taký oheň má vládu odniesť dušu na druhý svet.

Obetný kňaz dokončil modlitbu a so sklonenou pochodňou obišiel hranicu. Vlhké drevo dlho odolávalo dymiacej slame a lístiu, kým napokon predsa len neprijalo plamene.

Kňažky – posledné vyvolené – v obrade tanca a spevu odprevádzali dušu a lúčili sa s jej horiacimi ostatkami. Krúžili dookola s rozpaženými rukami a rozviatymi vlasmi. Sukne sa im nadúvali a v miernom vánku rozháňali dym do strán. Kĺzavý spev sa blížil ku koncu a opatrne utíchal. Telo v plachtách sa prepadlo do stredu vatry a navždy zmizlo z očí. Odprevádzanie končilo.

Žrec aj s kňažkami vykonali všetko potrebné, ako staré obrady kážu. Ich služba sa skončila, a tak rýchlo opustili kruh zahriaty plameňmi. V tých ťažkých časoch, keď do všehomíru vtrhla nová viera, už neboli nikde v bezpečí. Poľovačka na služobníkov prastarých vyznaní nebrala nikoho na milosť. Po žrecovi a jeho zariekadlách ostal len závan pálených bylín.

Starý otec, zaujatý horiacimi kusmi driev, ani jediný raz nedokázal pozrieť na telo, ktoré patrilo jeho milej. Duša obalená smútkom to nedovoľovala. Od toho brieždenia prestal vnímať svet okolo seba. Dokonca ani on nespozoroval zmeny v domci a v okolí. Od tej chvíle žil na odvrátenom brehu a Svetlana ho zatiaľ nemienila nasilu ťahať späť. Musí si tým prejsť sám, tak ako sa snaží ona.

Mladá matka, stuhnutá chladom a smútkom, sa opierala o jeho zhrbené plece. Jedine pohľad na syna ju upokojoval. Stál na druhej strane, zababušený v ovčom kabátci, s kapucňou olemovanou kožušinou, z ktorej vykukovali len tie modré trnky. Držal za ruku Tetulu, ako ju počastoval, keď mu konečne dorástol jazyk na slová. Tetula ich prichýlila a stala sa viac než veľkou oporou v poslednej chvíli. Vošla do kruhu rodiny. Možno preto vedela, možno tušila viac, než dala znať, pomyslela si Svetlana a hodila do umierajúcich plameňov veniec upletený zo suchých kvetov vyhrabaných spod čerstvého snehu. Posledná rozlúčka.

Časť popola odniesol vánok a zvyšok zaťažili kamene drobnej mohyly. Jeden východ slnka stačil na to, aby hrob splynul s bielou krajinou. Nikto nepripisoval príchod smrti vločkám, nepobadali spojitosť. Svetlana ako jediná poznala pravdu.

Sneh vytrvalo padal už druhý deň a nepoľavoval ešte ďalší týždeň. Krajina sa konečne zakutrala do bielej periny a oddychovala. Pamätníci a tí, čo zažili tú zimu, nikdy nezabudli. Ani Svetlana.

Detská myseľ, prístupná živej prítomnosti, rýchlo zabúda na ťažobu predchádzajúcich dní. Tak ako potok ženie topiace sa ľady do nížin, aj zlé spomienky potrebujú najskôr vyblednúť, kým ich neprekryjú nové nánosy čerstvých okamihov.

Svetlana už vedela, že krv pretrvala bez riedenia. Syn nasledoval otca. Strach, že kúzlo uchované v tele jej dieťaťa by mohlo ohroziť nielen životy najbližších, ale aj celej dediny, hlboko potláčala hrdosť a radosť, ktorú cítila v srdci. Bude ťažké udržať v tajnosti silu prírody kolujúcu v jeho žilách, ale nevzdá sa a nedovolí to ani malému Zoranovi. Krv ostala krvou, to meno mu právom náleží. Ranný úsvit žiada novú nádej.

Z navitej priadze utešene odbúdalo. Zvýši dosť plátna aj Zoranovi na košeľu, pomyslela si Tetula. Sedela za krosnami vonku pod prístreškom a naučenými pohybmi tkala. Takto si navonok vyplňovala prázdne chvíle na vzduchu, ale pravú podstatu zatiaľ skrývala.

„Dnes je nádherný deň,“ zašvitorila Svetlana, ktorá sa zrazu objavila medzi dverami a hľadela cez zažmúrené viečka na oblohu. Slncový kôň sa už skoro dotýkal stropu a skracoval tieň na drobné fliačky. Spoza Svetlany sa na dvor vyhrnula sladkastá vôňa obeda a lákala k stolu. „Čo to bude tentokrát?“ obrátila pohľad k Tetule.

„Najskór košela. Chalanysko roste jako z vody a čochvíla ho bude lacnejšé šacit, než živit,“ odpovedala a pred seba názorne zdvihla široký kus jedného plátna. Svetlana sa usmiala a odtrhla pohľad od krosien k stodole. Tetula ju nasledovala.

„Roste z neho statný junák. Ešče zopár obehú a bude moset ícit do učená.“ Vystrela sa za krosnami a na okamih prerušila jednotvárnu činnosť. Pohľad na chlapca ju zakaždým napĺňal pocitom, že ešte má pre čo žiť.

„Ále, na to je ešte čas. Veď je to len dieťa. Ledva zdvihne balík sena a nieto dajakú ťažkú robotu,“ povedala zasnene. Túžila ho mať stále pri sebe. Možno navždy, ak to pôjde.

„On sa nemosí taško morduvat. Jeho duša je mocnejšá než kováčova nákova, mocnejšá než tažný kón. Eném ho treba nechat ícit si za svojím osudem. Eném nechat ícit.“ Konečne dokázala odtrhnúť pohľad od chlapca. Čakala na tento rozhovor už dlhý čas a nikdy sa jej nenaskytla dostatočne príhodná chvíľa vyjsť so všetkým skrytým von. Nikdy, až v to poludnie. A zrazu nečakane prišla. Vety začali nenápadne odkrývať dôkazy, ktoré sa už nedali prehliadať. Len dúfala, že tým Svetlanu nevyplaší a nespôsobí tak pravý opak toho, čomu chcela byť v dobrom nápomocná.

„Ako to myslíš s tým osudom, Tetula?“ zbystrila Svetlana a zatlačila do slov.

„Presne jako ríkam, takých jako je on, už neny vela na svete. Nevým, čo mu Rožanyce uplétli do vínka, ale s určitoscú ci móžem ríct, že to nebude kydání hnoja alebo kosení záhumenek. A preto, či sceš, alebo ne, nesmíš zapudzit jeho podstatu. Je iný a vedzela si to od prvej chvíle, čo do teba vnykól. Zoran je kúzlo.“ Nechala slová pomaličky vstrebať do Svetlaninej mysle, kým si nájdu útočisko, a chytila mladú ruku. Svetlana len nepatrne cukla, ale neodtiahla sa. „Pod, sanny si sem ke mne. Kým obed vychlanne, móžme si pohovorit.“ A stiahla dievčinu k sebe. Tetula sa neprestávala usmievať a hladila aj naďalej jemnú dlaň. Cítila v nej život, toľko života, koľko jej už chýba. Musela sa nad tým uškrnúť, lebo na sklonku už nikto nečaká hrejivé lúče, iba chmúrne mraky. Lenže ona, ona sa dočkala nového úsvitu.

„Ako to..., ako dlho to...“ zrazu na obranu vlastného syna nedokázala zo seba nič viac dostať. Hanbila, a hlavne bála sa sama pred sebou. Koľkokrát si sľubovala, že medzi ňu a Zorana sa nikto nedostane. Tajomstvo malo ostať zamknuté na dne jazera, a to navždy. Avšak, kdesi z hĺbky duše, tam, kde sa nachádzajú len tie zlé a najmä pravdou okuté skutočnosti, sa občas drali na povrch pochybnosti. Dovtedy stačilo len jednoduchým mávnutím zahnať ich späť, lenže odniekiaľ sa vynoril jeden krásny letný deň a ukončil skrývačku. Strach, že v taký pekný deň môže prísť bes a zničiť všetko, sa naplnil. Ak na to prišla Tetula, kto bude ďalší?

„Už sem na temto svete, moja milá, skoro vječnost. Takže, co-to sem sa naučila obkukat ze života.“ Preťala Svetlanine myšlienky a trochu zahnala nedôveru. „Víš, ked sa mladý narodzil, zanuchala sem slabú vónu bylinék a občas ju ešče aj stále cícim. Eném, iba v jeho prítomnosci, víš? To mi už nahovorilo. Ale aj naprjéč temu sem to nyčemu nepripisuvala. Any že občas, eném tak z nyčeho nyšt, néčo capne. Any to chvení v noci, ked celým domcem jakoby zbrojnoši pochoduvali. Dokonca aj tí jeho lachké predpovede sem pripisuvala náhode. A víš, kedy skončili moje pochybnosci?“ spýtala sa viac seba než Svetlany a dala si čas, kým jej pamäť zaostrí na minulosť. „Ten den zemrela tvoja mater, nech ju bohové prímú do Návy. Zobudzila sem sa tak jako vždycky s kohútem, priložila do kamén a šla sa napyt. V kuchyny chýbali kýble, tak sem vedzela, že si už išla po čerstvú. Presne, jako to máš ve zvyku, moja milá. Presne tak.“ Potľapkala ju po ruke s posunkom chvály za dobre vykonaný čin a s hlbokým povzdychnutím pokračovala: „Tvoj otec začal plakat. Počula sem, jako sa snaží zadusit svój nárek, ale nékerým vecám sa neubránime. Morana prišla tak, jako sme všeci čekali a s plačem tvojho otca presákla do celého domca, dokonca aj k Zoranovi. Nebolo treba vác slov. No a vtem sa strašne ozimilo. V kachlách skapal ohen a zmrzla aj voda v lavóre. Ešče aj mój hrnek s vodú praskel. Vóbec sem nevedzela, čo robit, tak strašný strach sem ešče hádam any nezažila. Už sem scela utécit, ked si sa medzi dvermá objavila. Najprv si šla za otcem, ale hned potom si utekala k synovi a tým aj vyčínaní toho besu skončilo. Matky majú moc darovanú od bohóf, na to nezabunny. Toho obehu padol prvý snach. Ked zavrem oči, vidzím to úplne jasne. Vím s určitoscú, že tvoj otec takovú silu nevlánne a any ty ne. Takže nebolo tažké ziscit, kto je naplnený kúzlem.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Morhen – posledná kliatba.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.