Rob Thurman v nakladatelství

FANTOM Print

V temnotě

Měsíční svit

Běsnění

Přání smrti

Mršina *

Blackout *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

Přání smrti

Rob Thurman

FANTOM Print

2011

Copyright © 2009 Robyn Thurman

Translation © Anna Janovská

Cover © Chris McGrath

ISBN 978-80-7398-129-7

ISBN 978-80-7398-477-9 ePub

ISBN 978-80-7398-478-6 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Věnováno Shannon, která mi zachránila zadek, ale fyzicky se ho nedotkla, přísahám!
Mé nejlepší kamarádce, mému dvojčeti, mému šerpovi.
Mám tě ráda.

Poděkování

Chtěla bych poděkovat především své mamince, bez jejíhož neustálého pošťuchování bych nenapsala ani svou první knihu. Také bych chtěla poděkovat své redaktorce, Anne Sowardsové; Jessice Wadeové, jež dokáže udržet tajemství; Cam Duftyové, již ani jednou nevytočilo, když jsem jí neustále volala: „Co že teda znamená ta naškrábaná poznámka od korektora?“; skvělé spisovatelce Charlaine Harrisové, která se ke mně i k mé práci stavěla velmi shovívavě, i když mě vlastně vůbec neznala osobně – byla to prostě anonymní dobrá víla – a když jsem ji konečně poznala osobně, byla laskavost sama; Brianu McKayovi – fantastickému korektorovi, který se vžil do Kalova a Nikova světa; agentu Jeffu Thurmanovi z FBI za rady ohledně něčeho, co by mohlo, ale také nemuselo existovat; svému učiteli angličtiny z jedenácté třídy, Earlu Perrymu, který nás při hodinách tvůrčího psaní nechal dělat to, co jsme opravdu chtěli – on studenty inspiroval, zatímco mí učitelé angličtiny na vysoké škole je spíš uspávali; jedinečnému týmu Chrise McGratha (božímu umělci) a Raye Lungrena pro umění a design; své agentce, Jennifer Jacksonové; doktorům Lindě a Richardovi za to, že jsou to neobyčejní kamarádi; Shawn Vanové za to, že udržuje mé stránky v běhu; Jordaně za všechny ty sušenky a koláčky; Maře za to, že konečně projevila svůj skvělý talent; Michaleovi a Sáře – gratuluji k báječnému manželství; a v neposlední řadě – svým fanouškům. Oddaným, věrným a poněkud strašidelně posedlým těmi, kdo stáli předlohou pro obaly mých knih. Bez vás… kruci, bez vás bych toto poděkování vůbec nepsala.

1
Kal

Jednou, když mi bylo sedm, mě honil pes. Žili jsme v karavanovém parku – můj bratr, naše matka a já. V sousedství byla spousta psů a většina z nich se volně potulovala kolem. Mně to nevadilo. Mám psy rád. Ale psi nemají moc rádi mě. Štěňata jo. Ta mají ráda všechny. Štěně se mi vyškrábe do klína a šťastně se pustí do mého palce nebo roztřepené tkaničky. Ale dospělí psi, to je něco jiného. Stačí jim, aby si mě jednou očichali. Pak vycení zuby, sklopí uši, velkýma hnědýma očima se honem dívají jinam a nakonec odběhnou s ocasem staženým mezi nohama. Psi mě prostě nemají rádi, protože se mě bojí.

Až na Hammera. Hammer byl jiný. Dokonale šílený. Čtyřicet pět kilo ovčáka kříženého s rotvajlerem a bůhvíčím ještě. Hammer se na mě nebál podívat jako ostatní psi. Ne, on mě pozoroval rád. Rád o mně přemýšlel. Pokud si někdo myslí, že zvířata nepřemýšlejí, nepletichaří a neosnují plány, pak nikdy nepotkal Hammera. Žil o dva karavany dál a byl to jeden z mála psů v tábořišti uvázaných na řetězu. Každý den pozoroval, jak s bratrem jdeme kolem cestou do školy. Nikdy nezaštěkal. Nikdy nezavrčel. Nikdy se nepohnul. Jen se díval.

Neprojevoval se nijak agresivně, takže jiné dítě by možná bylo v pokušení pohladit jej. Já ne. Už v sedmi letech jsem na první pohled poznal stvůru. Nezáleželo na tom, jestli ji z něj udělal jeho majitel, nebo jestli už se tak narodil. Hammer byl Hammer. Nikdy bych ho nepohladil, stejně jako bych nepohladil rozzuřeného grizzlyho. Radši jsem jen chodil kolem a nedíval se na něj. A on se nehýbal.

Ale pak se jednou pohnul.

Hammer byl uvnitř zlý, zkažený, a tak jako jsem já poznal, co je zač, prokoukl i on mne. A když starý, věčně zpitý pan McGee nechal jeho řetěz proreznout skrz naskrz, Hammer si pro mě přišel. Měl jsem kecky za dolar a v batohu svačinu, kterou mi připravil bratr, ale neměl jsem bratra. Šel napřed, i když byl pořád na dohled. Zapomněl jsem si batoh, jak se to tak dětem stává. Vrátil jsem se s tím, že ho dohoním. Žádný problém, dokud se do toho nevložil Hammer.

Ležel ve stejné pozici jako každý den. Před sebou misku špinavé vody a okousaný klacek. Toho dne jsem se stejně jako každý den divil, proč mě nemá rád. Oba jsme byli zvrácení a špatní. Tak proč? Ale nedostal jsem šanci postoupit v úvahách dál. Najednou se na mě přiřítila změť chlupů a čelistí a zakousla se mi do batohu. Pod tíhou nárazu jsem upadl. Odtáhl mě o kus dál a batoh ze mě serval.

Nepřemýšlel jsem. V takové chvíli se nezastavíte, abyste pečlivě zvážili situaci. Vyskočil jsem na nohy a vyrazil. Stvůry už jsem sice viděl, stopovaly mne a pozorovaly, ale nikdy mě žádná nepronásledovala. Poprvé mi byla v patách smrt, poprvé jsem zakusil běh o život.

Nebylo to naposledy.

Vlastně jsem útěkem strávil většinu života. Nejenže jsem žil na útěku, což je taky pravda, ale vážně jsem hodně utíkal. Už mi není sedm, ale pořád umím pohnout kostrou. Běhám jako vítr – jako podělanej vítr. Utíkám před tímhle, utíkám před tamtím – obvykle je to něco zubatého, s dlouhými drápy a postavou hromotluka na steroidech. Vedle takových věcí vypadal Hammer jako roztomilý pudl.

Nenávidím život na útěku. Nenávidím ho jako jed. To bude asi důvod, proč jsem víc než před rokem prohlásil, že už toho mám dost a chci zůstat na jednom místě, a tím místem je New York. Opravdová Mekka nestvůr jako já i nestvůr, jako byl Hammer – takových, které mě doslova nutí běhat o život svůj nebo o život někoho z těch mála lidí, kteří pro mě něco znamenají. A takových moc není. Částečně barman, částečně soukromý detektiv/bodyguard/holka pro všechno ve světě nelidí a zatraceně nedůvěřivej parchant, to jsem já. Ne zrovna pan Společenský. Vyplatí se dávat si pozor. V tomhle temném světě, o němž si slepě nevědomí, nadšeně pitomí myslí, že jsou to jen pohádky a duchařské historky. Zatracení pitomečci.

Těch několik osob, které pro mě něco znamenají, ať už jsou to lidi, nebo ne, skončilo taky v New Yorku – ve městě, které nikdy nespí. Pro nás, stvoření noci, je to fajn místo. Jsou tu všichni, a obzvlášť jeden: můj bratr. Drží při mně od začátku, od mého začátku, a teď jsem běžel ulicemi jako splašený, abych se ujistil, že můj začátek nezpůsobí jeho konec.

Běh – nakonec na něj vždycky dojde, což je otrava, protože já jsem zatraceně lenivej parchant. Pálení na plicích, svaly zkroucené do uzlů, zadrhávající srdce – děkuju pěkně, bez toho bych se klidně obešel. Ale teď jsem utíkal k něčemu, i když tam bylo dost i toho před čím utíkat. Smrt v patách a přede mnou něco nepředstavitelného – zatraceně špatná situace, ale tím víc mě to hnalo dopředu. A že mě při přebíhání ulice jen těsně minul autobus? To jsem skoro ani nezaznamenal. Zabýval jsem se mnohem většími, horšími a destruktivnějšími věcmi.

„Zrádný bratranče.“

Bok autobusu se mi otřel o bundu a já se podíval nahoru, odkud přišel ten ledově sykavý hlas. Na vteřinu jsem to uviděl dřepět na střeše. Z toho plyne, že hromadnou dopravu nevyužívají jen spoluobčané se zhoršenou úrovní hygieny. Uviděl jsem kovové zuby, rudé oči a vlasy, které měly barvu i vzhled chapadel medúzy. Viděl jsem zabijáka. Nestvůru.

Viděl jsem příbuzného.

A pak jsem spatřil ještě něco, co bylo v tom okamžiku mnohem závažnější – jak se na mě řítí taxík. Auto prudce zabrzdilo a já uskočil. Převalil jsem se přes kapotu a sejmul poslíčka na kole. Zatímco hlasitě nadával, přeskočil jsem ho a utíkal dál. Nedíval jsem se za sebe. Nemusel jsem. Věděl jsem, co tam je. Věděl jsem, co se ke mně blíží, a věděl jsem, že to není osamocené. Ale to mě ani zdaleka netrápilo. Nejdůležitější pro mě bylo dostat se do parku, protože mám ještě jinou rodinu. Skutečnou.

Brácha na mě čekal ve Washington Square Parku. Měli jsme v plánu dát si zápas. Slovo „zápas“ Niko používá, když má na mysli, že ze mě pro mé vlastní dobro vymlátí duši. Udržuje mé smysly ostré a hbité. Díky němu se pohotově vyhýbám stvůrám i taxíkům. To on je důvodem, proč jsem přežil tak dlouho. Ti, kteří mě pronásledovali – Ólfi – to vědí taky. Nenávidí ho skoro stejně jako mě. Nenávist je pro Ólfi jako čerstvý vzduch. A když je něco tak snadné jako dýchání, jste v tom zatraceně dobří. Jenže Ólfi nejsou dobří. Ne…

Oni jsou nejlepší.

Proto jsem utíkal. Ne proto, že byli za mnou, ale protože jsem předpokládal, že budou taky přede mnou. Čekali na mě na střeše činžáku na St. Mark’s, kde s Nikem bydlíme. Když jsem přišel domů, uviděl jsem je seřazené na okraji střechy a měl jsem pocit, jako by mi někdo kroutil vnitřnostmi – to trhali realitu na kusy a protahovali se vzniklými průrvami. Okamžitě jsem se vyděsil. Jestli vědí, kde bydlím, pak taky vědí, kam jsem měl namířeno. A jestli tohle vědí o mně, vědí totéž o Nikovi. Před několika měsíci mi řekli, že než zabijí mě, zabijí každého, kdo se vyskytuje v mém životě. Věřil jsem jim. Zabijáci starší než samotný čas – živoucí vraždící maniaci. Nelhali. Proč by to dělali, když je krvavé masakrování o tolik zábavnější?

Jo, už jsou to měsíce, ale řekli to, já tomu uvěřil a teď zjevně nastal pravý čas. Dlouhé měsíce čekání, ale sakra, rád bych čekal ještě několik chvil navíc.

Jenže takové štěstí já nemám.

Vyběhl jsem z Východní osmé ulice, přeběhl Astorskou, na Broadwayi se dal doleva a běžel a běžel. Tentokrát do mě auto vrazilo – velký stařičký černý lincoln, ale jen mi odřel bok. Ozvalo se skřípění brzd a srazil mě na asfalt. Vyhrabal jsem se na nohy a dal se znova do běhu. Mezitím se nebe otevřelo a začaly z něj padat potoky ledové vody. Ve vteřině jsem byl úplně promočený, ale chlad, který jsem cítil na povrchu, se vůbec nedal srovnávat s tím, co vířilo uvnitř. Jakmile jsem doběhl na Čtvrtou, musel jsem se prodírat davem lidí i nelidí. Blaženě nevědomých a hladově pozorných. Oběda a stolovníků.

V zástupu chodících a mluvících svačinek, jež zplna hrdla proklínaly déšť, jsem sem tam zahlédl světle jantarové oči nebo lesk vyceněných zubů. Dvounozí Hammerové. Prokoukli mě, stejně jako mě prokoukl Hammer. Ucítili mě. V tom jsou vlkodlaci dobří. Obskakování něčí nohy nebo vyčenichání polovičního Ólfi, to je pro ně hračka.

Mezi nevědomými se pohybovaly i další stvůry, ale já se ani neobtěžoval po nich dívat. Neměl jsem čas. Neměl jsem čas na nic kromě nalezení Nika. Byl to běh tak na čtvrt hodiny, i když jsem běžel, jak nejrychleji to šlo. Patnáct minut je dlouhá doba. Nepřipouštěl jsem si, že to může být zbytečné, že Nik už je v parku déle než hodinu. Jen jsem lokal vlhký vzduch, snažil se nemyslet na to, o kolik by to bylo snazší, kdybych lidi, co se mi pletli do cesty, prostě postřílel a běžel dál.

V parku byli taky lidi, ale všichni mířili pryč – taky utíkali, i když ne tak zoufale jako já. Snažili se někde ukrýt před náhlým lijákem. Když je taková zima, že se vám smrsknou koule, a tak mokro, že se vám scvrkne i všechno ostatní, pak vás zřejmě přejde chuť na procházky a frisbee. Niko asi bude až na druhé straně. Na kraji parku jsou skupinky stromů. Chodíme trénovat do jedné takové v severozápadním rohu. Běžel jsem a cítil vůni pošlapané trávy, bahno, opadané listí a olej neobsahující kyseliny, který Niko používá k čištění mečů…

A Ólfi. Cítil jsem Ólfi.

Elf nebo Ólfi, je to jedno a to samé. To dokazuje, že mytologie je vždycky dokonale vedle. Jak z prvních pozemských nestvůr dokázala udělat blonďaté, afektované elfy, kteří se oblékají do hedvábí, to se asi nikdy nedozvím. U špičatých uší a bledé pleti veškerá podobnost končí. Pak následují ocelové zuby, ostré drápy a lávové démonické oči.

Ignoroval jsem těch pár lidí, kteří se na mě dívali dost divně, když jsem běžel jiným směrem než oni, a snažil se ještě přidat. Nešlo to – dal jsem do toho úplně všechno a ještě víc. Pak jsem se tam konečně dostal. Doběhl jsem mezi stromy. Všechno listí bylo opadané a tmavé větve sahající k obloze měly být úplně holé. Nebyly. Byly obsypané Ólfi, stejně bledými jako zimní obloha nad nimi. Pršelo tak hustě, že jsem je sotva viděl, ale byli tam. Za mnou už žádní další nebyli, protože mě všichni předběhli sem, všech dvacet, co jich číhalo na střeše našeho domu. Ze střechy na stromy, to pro ně znamenalo jen jeden krok. Otevřít dveře v realitě, projít, a tady to máte.

Ten, co se projel na autobusu, mě nesledoval. Jen si se mnou hrál. Vraždění a legrace – to je pro Ólfi jedno a totéž.

A Niko se jim všem postavil.

Vyšel zpoza lesklého černého kmene stromu. Ježíši. Živý. Zatraceně živý. A připravený. Tmavě blond vlasy měl stažené dozadu a katanu držel i v prudkém dešti tasenou k boji. Ólfi se ani nepohnuli; ani nemrkli. „Zbraň,“ řekl Nik klidně.

Už jsem sahal pod bundu do podpažního pouzdra pro glock čtyřicítku. Kvůli adrenalinu bych zbraň asi měl svírat křečovitě, ale za poslední čtyři roky jsem na někoho mířil už tolikrát, že jsem zbraň držel lehce a sebejistě. Zbytek těla by si z toho mohl vzít příklad. Obyčejně jsem v tomhle dobrý – stvůry vídám pořád a vždycky jsem se jim postavil čelem. A nakopal jim zadek, ocas nebo ploutev… podle toho, co jim narostlo. Ale tohle… to byli Ólfi. Polovička mého genofondu. Nestrašili mě jen v dětství, ale celý zatracený život. V noci za oknem, v tmavých zákoutích, stopovali mě od narození až do doby, kdy mi bylo čtrnáct. Blbý, co?

Omyl.

Pak nastalo něco ještě horšího. Unesli mě. Na dva roky. Nepamatuju si, co se v tu dobu dělo, a asi si na to nikdy nevzpomenu, ale hluboko uvnitř, na úrovni, kam nedosáhnu, tak nějak vím, co mi udělali. Cítím to. Stačí spatřit jednoho a znova slyším křik, v puse cítím krev a v břiše něco ledového.

Vidět jich dvacet najednou bylo jako vidět konec světa.

Mířit na konec světa pistolí se zdá být zatraceně zbytečné. Stejně jsem to udělal. „Je bílej den, debilové. To vypadá jako velká drzost i na vás,“ řekl jsem napjatě. Neztuhl jsem, tentokrát ne. Spolkl jsem žluč, sebral odvahu a pevně na ně mířil glockem. Dvouhlaví vlkodlaci, masoví vrazi, mrtvá těla visící ze stromů jako ovoce, tomu všemu jsem se postavil… tohle zvládnu taky. „Nebo jste viděli nějakou předpověď počasí, kterou jsem já prošvihl?“

„Nevěrný bratranče,“ promluvil nejbližší z nich a vycenil na mě stovky jehličkovitých titanových zubů. „Slepí nás nevidí.“

„A až ti vyrveme oči z důlků, taky nás neuvidíš,“ zasyčel další.

Ježíši, rodina. To je radost.

Ale možná měli pravdu. I kdyby voda padající z nebe nevypadala jako průtrž mračen při biblické povodni, stejně by to bylo jedno, protože pokud je vidíte, musíte být šílení, no ne? Takže kdybyste šli kolem, možná byste jen odvrátili hlavu a váš mozek by pouze vynechal to, co prostě není možné. Možná že obyčejní lidi jsou chytřejší, než jsem si myslel.

„Téměř jsme vaši rasu vymazali z povrchu zemského.“ Taky jsme si při tom pořádně nabili hubu a naservírovali jim sami sebe na stříbrným podnose, ale Niko necítil potřebu se o tom zmiňovat. Neprojevuj před nepřítelem slabost. V ruce se mu objevil vrhací nůž a on bez zaváhání pokračoval: „Dokončíme, co jsme začali.“

Vtom seskákali ze stromů. Predátoři, jimž není rovno. Akce, při níž jsme zabili stovku dalších, byla v podstatě sebevražedná mise, již jsme neočekávaně přežili. Pořádnej výbuch, zřícená budova a šťastná náhoda vybraná na několik životů dopředu; myslím, že něco takovýho už se nám jen tak nepodaří.

Pohybovali se jako blesk – rychle, smrtonosně a nevyhnutelně. Slyšel jsem mlasknutí ocele o maso, jak Niko máchl mečem. Taky jsem uslyšel ránu, jak jsem zády narazil do stromu, protože mě ruce s dlouhými drápy zvedly a odhodily o kus dál dřív, než jsem stačil vyrazit pryč. Bože, jsou tak zatraceně rychlí. Další z nich mě popadl za triko, podrápal mi přitom hrudník, hodil mnou na rozblácenou zem a svou vahou mne k ní přišpendlil. V jeho kovových zubech jsem spatřil vlastní pokřivený odraz. Pak jsem mu vrazil pistoli pod nepřirozeně špičatou bradu a zmáčkl spoušť. Kulka zasáhla jen dešťové kapky. Ólfiho, stejně jako všechny ostatní, spolkla jedna z dvaceti zrovna otevřených bran.

Prostě si s námi jen hráli.

Nade mnou se třpytilo, točilo a kolotalo šedé světlo, jímž déšť nepronikl. Na necelou vteřinu mě to zpomalilo – už jsem několik bran viděl – ale stačilo to. Branou vystřelila ruka, sevřela se mi kolem krku a černé drápy mi drásaly triko i kůži na krku. Nečekal jsem, až mnou ruka trhne a stáhne mě do světla. Místo toho jsem do ní vypálil celý zásobník. Kulky zmizely. Stisk zesílil tak, až jsem se začal dusit, a pak jsem ochabl. Zároveň se zavřela brána, takže mi na hrudi zůstala ležet bezvládná bledá paže uříznutá v lokti. Černá krev mi stékala na břicho. Náhle sebou paže škubla, prsty se otevřely a zase sevřely a pak se pomalu přestaly hýbat, tentokrát nadobro. Ani doktoru Frankensteinovi by se to nemohlo povést líp. „Do hajzlu.“ Strhl jsem si ruku z krku a s odporem ji zahodil stranou. „Do haj-zlu. Do hajzlu. Do hajzlu.“

Neozvalo se ani zašustění mokré trávy, ani ten nejmenší náznak zvuku kroků, ale náhle se nade mnou skláněl Niko a ptal se mě: „Když pomineme tohle, jak ses dneska měl?“

* * *

Ten den stál za prd už před událostí v parku, během ní, a vypadalo to, že bude za prd stát dál.

Zavolali jsme Dobromile a Georgině, abychom je varovali před Ólfi. S oběma mluvil Niko; myslím, že mě Georgina zrovna slyšet nechtěla. Odřízla mě ze svého života právě to ráno. Pracoval jsem na tom celý rok a teď jsem konečně dostal, co jsem chtěl, i když jsem to ve skutečnosti vlastně vůbec nechtěl. Ale disponuju špatnými geny, a nemluvím tady o nějakým přehnaným pití nebo podělaný schizofrenii. Mám DNA Dahmera1 a Godzilly v jednom a rozhodně to nehodlám předávat dál.

Dobromila je upírka a George je vědma, tedy když chce. Ani jedna z nich není vůči Ólfi bezmocná. Ne úplně. Ale to mi nepomohlo, abych se cítil líp. Ólfi jsou Ólfi.

Teď ještě zbývalo varovat třetí osobu v našem životě. Je nadutý, otravný, ješitný a děsně lenivý. Ale je to kamarád, a navíc sám tenhle týden prožil několik dost mizerných dnů. Zahrabal se u sebe v bytě a nevylezl ven už tři dny. U chronicky společenského a samozřejmě taky nadrženého puka je to dost znepokojivé chování.

Zabušil jsem na dveře jeho bytu v Chelsea. Pomalu jsem osychal; chvíli poté, co jsme odešli z parku, přestalo pršet. „Vtipálku, otevři, sakra!“

Nejdřív ticho a pak tlumená, ale řízná odpověď: „Jak ty ses sakra dostal do domu? Ty si sakra nemůžeš dovolit ani pochcat kytky před vchodem, natož vlízt dovnitř! Zmiz.“ Slyšel jsem, jak něco narazilo do dveří, a pak tříštění skla. „Až budu chtít vidět agresivní opice, co nemaj ani zdání o módě, půjdu do zoo a podívám se, jak si zasíraj výběh.“

Tak to je Rob Kamarád, prodavač aut měsíce, roku i celé dekády. Nám známý jako Robin Vtipálek, Pan, puk… procházel staletími pod různými jmény. Nesmrtelný, tvrdohlavý a umí nadávat jako málokdo. Taky nám několikrát zachránil život. Díky tomu je jeho neustálé mluvení aspoň trochu snesitelné.

„Tohle přestalo být zábavné už včera.“ Niko si založil ruce a opřel se o stěnu. „Vykopni dveře.“

Na rozdíl od ostatních já svého staršího bratra poslouchám. Vykopl jsem dveře. Chvíli to trvalo, protože to byly velice pevné a silné dveře. Povolily až na několikátý pokus. Byl z toho docela nepořádek – třísky, zámky vytržené z rámu… za nic z toho nehodlám platit. Vtipálek měl pravdu. Nemůžu si ani dovolit pochcat mu kytky, a on má peněz habaděj. A kromě toho, drsná láska je drsná láska. A právě to v tu chvíli neblaze proslulý Robin Vtipálek potřeboval. „No bezva.“ Puk se válel na gauči, hnědé vlasy měl rozcuchané a zelené oči podlité krví. Na sobě měl kalhoty od pyžama a rozhalený a zmačkaný hedvábný župan. „Drsní bratři mi přišli ukázat správnou cestu.“ Vešel jsem do bytu, kde byl příšerný nepořádek. To nebylo zas tak překvapivé, pokud uvážíme, že Seraglio, Robinova hospodyně, byla před několika dny zabita. Rozhodně pro ni nebudu plakat, protože se nás všechny snažila zlikvidovat. Na druhou stranu, ještě si pamatuju, jak mi udělala lívance s broskvemi. Těžko se to chápe. Lívance a pokus o vraždu. To je teda mix.

Všude, kam jsem se podíval, ležely prázdné lahve. Na podlaze, na kuchyňské lince… jedna dokonce vězela v obrazovce velké televize. Kruci, tu jsem měl fakt rád.

Odkopl jsem z cesty flašku, popošel blíž a zamrkal, protože alkohol se Vtipálkovi snad i vypařoval z pórů. Díky svému dárci spermatu mám dobrý nos asi jako kdejaký pes. Ale tohle by hravě vycítil i obyčejný lidský. „Ježíši.“ Do očí mi vyhrkly slzy a já se úkosem podíval na Robina. „Jak to můžeš přežít?“

„Byl jsem u toho, když zkvasil první hrozen,“ zavrčel. „Vytvořil jsem si takovou toleranci k alkoholu, že si to ani nedokážeš představit.“

„Takže to ty jsi Bakcha naučil pít?“ ozval se skepticky Niko. Nějakou dobu už zná Vtipálka a jeho… ehm… přehánění. Ani nečekal na odpověď a zamířil do kuchyně.

„Vlastně jo. I když mám dojem, že je teďka v Anonymních alkoholicích.“ Smutně pozvedl láhev a pak se napil. „Je to k pláči.“

„Jo, jasně.“ Posadil jsem se na masivní křišťálový konferenční stolek před ním. „Tak jo, Robine, zasloužil sis na pár dnů se zahrabat, ale teď už to musíš setřást. Ólfi jsou zpátky a chtějí si hrát. Trochu nám s Nikem zavařili v parku. Příště můžou přijít sem. Na tebe by mohli zkusit něco horšího. Jako třeba roztrhat tě na kusy a napít se toho alkoholu, kterej vydáváš za krev. Musíš se připravit. Koukej vystřízlivět.“

„Gamo2 Ólfi.“ Vtipálek znal Ólfi už v době, kdy lidi ještě žili v jeskyních, ohlodávali mamutí kosti a vzájemně si z kožichu vybírali blechy. Respektoval je a zdravě se jich bál. Velice zdravě. Alespoň to tak až doteď vypadalo. „Jen ať přijdou.“ Znova se napil. „Přitáhněte sem jejich vybledlý těstovitý zadky. Já jim dám něco k zakousnutí.“

Nebylo mi úplně jasné, jestli měl na mysli meč, nebo sebe, což mě dost vyděsilo. Měl jsem dojem, že už se dostal z nejhoršího, ale nevěděl jsem, jak si poradit s depresivním a stydícím se pukem. Nikdy jsem ho neviděl jinak než sebevědomého – nebo spíš nestoudně drzého. Obvykle je neuvěřitelně nadutý a neváhal by vás o tom přesvědčit. Až do minulého týdne bych si ho ani jinak představit nedokázal. Ale teď… teď jsem to viděl na vlastní oči a nesedělo mi to. Nebyl to puk – nebyl to Robin. Nelíbilo se mi to. Vtipálek žije už hodně, hodně dlouho. Teď není správný čas to vzdávat.

Natáhl jsem se a vytrhl mu láhev z ruky. „No tak fajn. Zblbnul jsi pár lidí tak, že tě uctívali jako boha. Jo, a několik jejich potomků tě tisíc let pronásledovalo. Chtěli tě zabít za to, že jsi je opustil. No a co? Nepovedlo se jim to. Už se s tím sakra vyrovnej.“

Několikrát zamrkal skelnýma očima a pak nezřetelně zamumlal: „Víš co? Když to říkáš takhle, nezní to tak špatně.“ Samozřejmě že za tím bylo něco víc. Když byl „bohem“, dva lidé kvůli jeho masivnímu pukovskému egu zemřeli velmi krvavou a děsivou smrtí. Nechtěl, aby k tomu došlo, ale stalo se, a právě proto tolik pil. Ne proto, že ho uctívali a pak ho poslední členové kmene jeho uctívačů málem zabili. Natáhl se po láhvi a minul. Vídám Robina pít často, ale zpitého jsem ho viděl jen dvakrát. Poprvé to bylo, když se s námi seznámil, a podruhé před několika dny. V obou případech to bylo jen na pár hodin. Vsadil bych se, že tentokrát v tomhle stavu strávil každičkou minutu z posledních tří dnů.

„Podívej,“ řekl jsem zostra, „nám je jedno, co jsi udělal tenkrát. Nás zajímá jen to, co děláš teď. Jsi kamarád a držel jsi při nás, když by každej jinej, komu dal bůh aspoň tolik rozumu jako zaostalýmu kameni, prásknul do bot.“

Nechal hlavu spadnout na opěradlo gauče. Podíval se na strop, povzdychl si a pak mi s jemným nádechem nostalgie připomněl: „Nezapomínej, že když jsme se poprvé potkali, hrozil jsi, že mi podřízneš krk.“

„A ani to ti nezabránilo v tom, abys dál mluvil a mluvil.“ Niko vyšel z kuchyně a položil Robinovi do klína talíř. Byl na něm sendvič a domácí bramborový salát. Snažil jsem se nemyslet na to, že jej bezpochyby připravovala Seraglio. „Teď se najez, koukej vystřízlivět a postav se faktu, že to, co jsi udělal, bylo špatné, ale ne natolik, aby tě na oplátku zavraždili.“

Vtipálek se ani nehnul. Buď o tom přemýšlel, anebo nás dokonale ignoroval. Niko se k němu naklonil, vzal jeho hlavu do dlaní, podíval se na něj a sametovým hlasem se optal: „Neříkal jsem náhodou ‚teď‘?“

Jo, drsná láska. To je celý Niko.

Další ticho. Pak se ozvalo zavrčení, puk se malinko zvedl a sáhl po sendviči. „Oba vás nenávidím.“ Ukousl si, žvýkal, polkl a zdráhavě dodal: „Ale jsem rád, že vás Ólfi nezabili. To, že mne bezmezně uctíváte jako hrdinu, mi vždycky spolehlivě zlepší náladu.“

„Jo, to si dokážu představit.“ Smetl jsem ze stolku pár lahví a udělal si pohodlí. Niko mezitím popošel k druhému konci gauče, aby byl od Robina co nejdál. Pochyboval jsem, že mu to nějak uleví od alkoholových výparů, ale aspoň to zkusil.

Robin se metodicky prokusoval sendvičem. Pak si nás oba prohlédl od hlavy k patě a s plnou pusou se zeptal: „Napadli vás Ólfi a nemáte ani škrábanec? Jak se vám to povedlo? Ty s sebou teď nosíš nukleární zbraně, Kalibane? To už jsi zahodil ty svoje hračičky?“

„Jak jsem říkal, jen si s námi hráli. A mleli hovadiny.“ Měl jsem několik škrábanců od drápů, ale v našem oboru? Pokud jste schopni chodit a mluvit, nestojí to za řeč. „Když jsem přišel domů, čekali na střeše našeho činžáku a pak odcestovali do parku, kde cvičil Nik.“

Často teď o procházení branami smýšlím jako o cestování. Poslední dva týdny mi jeden vraždící debil pořád dokola říkal „poutníku“. Sawney, masový vrah a vážně dost pomatenej parchant, je teď mrtvej a nezbyl z něj ani popel, ale to slovo se mě nějak chytlo. Jako popis toho, co Ólfi i já umíme, se hodí stejně dobře jako jakékoli jiné slovo. A navíc to sedí i k mé druhé polovině – té cikánské.

Robin udělal obličej. „A ty… jsi cestoval za nima?“ Jednou se mnou prošel bránou. Pro někoho, kdo není Ólfi, to rozhodně není nic příjemného. Tedy pokud neradi zvracíte až do zemdlení.

„Ne. Utíkal jsem jako o život.“ Cestování pro mě kdysi bylo obtížné, ale najednou to šlo snadno. Až příliš snadno. Přiblížilo mi to ólfí kořeny mnohem víc, než je zdrávo pro mě nebo kohokoli v mém životě. Slíbil jsem bratrovi, že už to nebudu provádět, pokud se tomu budu moct vyhnout, ale kdybych zrovna nestál na chodníku, uprostřed davu lidí, udělal bych to okamžitě. Bratr je mnohem důležitější než zápas s tou horší půlkou mého jekyllo-hydeovského problému. On stojí za ztrátu kousku duše… jestli vůbec nějakou mám, pak je to jen díky němu.

Stejně se mi o tom nechtělo hovořit. Nerad mluvím o touze po krvi a zabíjení, kterou prožívám při průchodu šedým světlem… Jsou to ólfí pocity, ne moje. To nepřipustím. A pokud si to budu opakovat dostatečně často a budu u toho mávat podělanou kouzelnou hůlkou, možná to bude pravda.

Držte mi pěsti.

„Ale proč…“ Robin se zarazil, protože viděl, jak se Nikovi nepatrně zúžily oči, čímž hovor na dané téma rázně ukončil. Když u sebe váš přehnaně ochranitelský bratr nosí meč, lidé mu většinou věnují pozornost. „Popojedem.“ Robin mrštil talíř na stolek, čímž shodil další láhev, a promnul si oči. „Musím sehnat novou hospodyni.“

Na to jsem nic neřekl. Měl ji rád, toužil po ní, a dokonce ji i respektoval – což je u Vtipálka vzácnost – a ona se ho pokusila zabít. Co se na to dalo říct?

Vlastně jsem ale něco říct chtěl, i když ne o Seraglio. Chtěl jsem jim říct něco o tom, co se dělo v parku. Předtím jsem si ještě nebyl úplně jistý… ne, to je lež. Byl jsem si jistý, ale nevěděl jsem, jak jsem to poznal, a nechtěl jsem o tom mluvit. Určitě to bylo jen kvůli dvěma ukradeným letům mého života. Většinou se mi nechce mluvit o Ólfi, ale hovor o těch dvou letech – tomu se vyhýbám za každou cenu. Bál jsem se – kruci, byl jsem vyděšený – že když o tom budu hovořit, mohl by se jednoho dne odhrnout závěs temnoty, jež ty dva roky spolkla, a pak by ta temnota spolkla i mne. A ztratil bych rozum. Tentokrát nadobro.

„Můžeš si po sobě uklízet sám,“ poznamenal jsem roztržitě a pokračoval, než mě stačil obdařit pohledem zcela pobouřeným takovou ohavností. „Niku, Robine, tam v parku…“ Přejel jsem palcem po hladkém kamenném povrchu stolku, a než jsem pokračoval, zašklebil jsem se. „Všechny to byly samice. Myslím Ólfi.“ Vždycky jsem na ně myslel jako na „to“ nebo „jeho“, protože fyzicky mezi samcem a samicí není zjevný rozdíl a protože jsem je rozdělením na pohlaví nechtěl označovat za skutečné živé organismy. Na to jsou příliš nestvůrní. Příliš cizí.

Niko se zamračil – nad tou informací a také nad tím, že jsem mu to neřekl dřív. „A co jsou obvykle?“ Viděl jsem, že se sám na sebe zlobí, že ho nikdy předtím nenapadlo, aby se na to zeptal. Odhodlaně o Ólfi shromažďoval všechna dostupná fakta, protože by mi to jednou mohlo zachránit život.

„Já nevím,“ pokrčil jsem rameny. „Obvykle mě víc zajímá, abych si nenadělal do kalhot a zůstal naživu. Myslím, že se prostě zatím vždycky objevili samci i samice.“

„A jak víš, že tohle byly samice?“ zeptal se Robin zvědavě a jeho zarudlé oči poněkud ožily. „Ólfím samcům tam přece nic nebimbá. I když předpokládám, že něco k bimbání mít musí, když jeden z nich oplodnil tvou matku.“ Strčil do pusy poslední sousto sendviče a chvíli nad tím přemýšlel. „Možná se jim stahuje dovnitř do těla. U některých zvířat…“

„Robine,“ ozval se Niko klidně, „zmlkni.“

Vtipálek se na mě podíval. Když uvážíme, že se mi zrovna chtělo pekelně zvracet, asi to nebyl hezký pohled. „Aha. No jasně. Promiň,“ omluvil se upřímně a pak si z rukou oklepal drobky. „Samci a samice jsou určitě jinak cítit.“

Asi měl pravdu, ale k čemu nám to sakra bude? K ničemu, pokud nepřijdeme na to, co to znamená. Řekl jsem jim to a pak změnil téma: „Kam půjdem teď? Najdeme Vtipálkovi odvykací centrum?“

Niko nic neříkal dost dlouho na to, abych věděl, že se k tomu ještě později vrátí, až budeme sami – ať budu chtít, nebo ne. Ale pak uhlazeně prohlásil: „Dobromila s námi chce mluvit. Mohla by pro nás mít nějakou práci.“ Většinu práce nám zařizuje naše oblíbená upírka. „Robine, jdeš s námi.“

Robin si zoufale vložil hlavu do dlaní. Nastupující kocovina se nad ním doslova vznášela. „Proč? Nemůžu se dočkat, až spokojeně upadnu do alkoholického komatu, děkuju pěkně.“

„Protože když se vrátili Ólfi, musíme všichni být ve střehu. A ty…“ – Niko cvrnkl Robina do hlavy takovou silou, že jsem zaslechl lupnutí obvykle určené mně – „…ve střehu nejsi. Osprchuj se a obleč. Máš patnáct minut.“

„Jo, a za hlídání dětí si účtujem padesát babek za hodinu,“ dodal jsem. „Takže si nezapomeň peněženku.“ Robin se vrávoravě vyhrabal na nohy a byl tak zelený, až jsem si úpěnlivě přál, aby mi nepozvracel boty.

Nakonec nezvracel, ale patnáctiminutový limit ho samozřejmě moc nezajímal. Při tom, jak vypadal, mi nevadilo počkat si na čistého a lehce střízlivějšího Vtipálka o trochu déle. Vypadal stejně bledě jako ólfí zadek, o němž před chvílí mluvil, ale pohyboval se sám od sebe. To bylo dobře. Když jsme vyšli na ulici, pořád ještě nenabral barvu a krok měl mírně nejistý, ale to ho neodradilo od toho, aby začal pošilhávat po kolem procházející ženě. „Ahoj!“

Když mu neodpověděla, přesunul pohled k muži vedle ní. „Ahoj!“

„Tři dny bez sexu,“ odfrkl jsem. „Překvapuje mě, že se tvoje péro neodstěhovalo za lepším.“

Vtipálek se na mě úkosem podíval a zavrávoral. Niko se natáhl, aby ho podepřel, a vyčítavě mu řekl: „Mrzí mě, že jsi zrovna teď musel provést tohle.“

„Jasně, jasně. Nepochybuju, že ty si necháváš svoje džusy protřepat a nemíchat,“ procedil mezi zuby. „Ale někteří z nás radši pijí víno.“ A šel dál… nebo spíš vrávoral. „Musíme sehnat taxíka, nebo padnu na pusu.“

Když jsme se dostali k Dobromilinu domu na Upper East Side – další místo příliš drahé i pro mou moč – byl Robin o trochu střízlivější. Pukové mají zatraceně skvělý metabolismus. I tak se na něj Dobromila podívala dost divně, když jsme vešli k ní do bytu. „Jsi v pořádku?“ zeptala se váhavě.

„Jsem naživu,“ odpověděl jí lapidárně. „Myslím, že se to počítá, ale za chvíli se mě zeptej znova.“ Dovlekl se k Dobromilinu gauči slonovinové barvy a sesunul se do něj. „Nenašel by se tady nějakej vyprošťovák?“

„Ne,“ odpověděl Niko přísně. Sklonil se a lehce Dobromilu políbil. „Jestli máš klíček od domácího baru, je pravý čas ho použít,“ doporučil jí.

Přejela mu prsty lehce po čelisti a pak se otočila a podívala se na Vtipálka. Nic neřekla, ale viděl jsem jí v očích soucit. Věděla to. Byla s námi u toho, když se Seraglio se svým klanem pokusila Robina zabít. Robin ji často rozzlobí a ještě častěji pekelně namíchne, ale i tak ho má ráda – i když o trochu míň od té doby, co její apartmá využil pro orgie.

Robin odvrátil oči. Věděl jsem, že je pro něj už tak dost špatné, že jsme ho takhle zranitelného viděli já s Nikem. Tohle už bylo příliš. „Nejsem tady ani pro zábavu, ani abyste měli koho litovat. Musím vést byznys. Můžeme s tímhle utrpením bez kapky alkoholu trochu pohnout?“ Ano, Robin Vtipálek, puk, Pan a lesní kozel má svůj byznys, který vede pevnou a nemilosrdnou rukou. Je horší než kdejaká stvůra. Horší než monstra z legend.

Jak už jsem říkal, prodává auta.

A co hůř, prodává ojetá auta – je to ten typ, co by prodal kondom eunuchovi nebo životní pojištění nemrtvému.

„Půjdu tedy rovnou k věci, aby ses mohl vrátit ke stříhání ovcí.“ Dobromila ještě lehce políbila Nika a pak přešla k tmavě zabarvenému oknu a zatáhla závěsy. Stála tam v šedé hedvábné sukni těsně nad kolena a jemně fialovém roláku a podívala se na nás podobně fialovýma očima. Vlasy, na nichž se střídaly pruhy bledé jako měsíční světlo se zemitě hnědými, měla spletené do tří copů, svinutých v jemných vrkočích na temeni, odkud jí padaly na ramena. „Mám starého známého. Chce si nás najmout.“

To „nás“ bylo opravdu velkorysé. Dobromila už jako většina ostatních upírů krev nepije, ale v posledních deseti letech přežila pět velmi bohatých a velmi starých manželů. Vůbec ale nepochybuju, že všichni zemřeli s úsměvem na vrásčité tváři a vděkem v seschlých srdcích. Důsledkem bylo, že nepotřebuje peníze z podílu na práci – dělá to pro zábavu… anebo pro něco jiného. Pro někoho jiného.

„Starý známý?“ Robin povytáhl obočí. „Jak moc blízký starý známý?“

Dobromila si povzdechla a ignorovala ho. „Seamus. Je upír jako já. Zdá se, že má docela zajímavý problém.“

„Ha. Upír. Co po nás chce?“ Známý upír, jo? Robin se možná tolik nemýlil. Nika to nerozčílí. Není tak majetnický a nejistota je pro něj jen slovo ve slovníku. Ale já se klidně budu rozčilovat místo něj. Od toho bratři jsou.

„Ano, upír.“ Povytáhla jemně vykreslené obočí. „A co se týče jeho situace, Seamus říkal, že je to něco dost neobvyklého. Není to nic… zjevného. Dá se to těžko postřehnout a možná to ani vůbec nic není. Ale abychom to zjistili, myslím, že budeme potřebovat týmový přístup.“

„Hele, v týmu není místo pro individuality,“ upozornil nás Robin a začal se zvedat. „Zato je pro ně místo v obcování, neřestech, nelegálních činnostech, intoxikaci… a už jsem zmiňoval obcování? Ale v týmu rozhodně ne. A já jsem individualita, což znamená, že se uvidíme později.“

„Taky bych ti mohl individuálně nakopat zadek, takže si koukej sednout,“ nařídil jsem mu výhrůžně. „Možná, že když budeš mít štěstí a podaří se ti vystřízlivět, tak ti na zadek přilepíme cedulku a vysadíme tě někde v divočině.“

Tiše zavrčel, ale jakmile jsme vystoupili z taxíku u umělecky klišovitého loftového bytu v umělecky klišovitém SoHo, byl střízlivý. Navzdory tomu to nevypadalo, že by se chystal vydat k domovu. Možná ho to zaujalo jen okrajově, ale stejně zůstal. „Umění.“ Rozhlížel se po stěnách loftu, jež byly štědře zaplněny umělcovými díly. Když ale nenašel žádný obraz, na němž by byl ztvárněn on, nesouhlasně zasupěl: „Teoreticky.“

Seamus pohlédl na Dobromilu. „Lidi a puk. Mo chroi3, dělám si starosti o tvé společenské postavení.“

Dobromila říkala, že Seamusův problém je zajímavý, což bylo legrační, protože se ukázalo, že Seamus sám je taky dost zajímavý. Kdybyste ho navlékli do kiltu a nabarvili mu obličej na modro, mohl by rovnou skočit do filmu Mela Gibsona. Možná i proto, že nejspíš prožil podobné bitvy – alespoň ty noční. Nebyl vysoký, i když před stovkami let tak nejspíš v porovnání s ostatními působil. Asi sto osmdesát, rozložitá postava. Široká ramena a hruď, svalnaté paže i nohy… nebyl to typický slabý a bledý upír z romantických příběhů. Kromě jednoho tenkého copánku, který mu visel od spánku po strniště na bradě, měl vlnité, temně rudé vlasy stažené do krátkého culíku v týle. Navíc měl žlutohnědé oči, takže vypadal jako lev – obří kočka na dvou nohách. Jenže jestli on je lev, pak já jsem nevrlá špinavá pouliční kočka, kterou už tak bolí hlava z ólfí situace… a okolní prostředí to rozhodně nevylepšovalo.

Seamus byl umělec. Jeho obrovský loftový byt vytvořený z přestaveného skladiště byl po strop zaplněný jeho pracemi. Evidentně měl rád jasné, zářivé barvy. Zatraceně jasné a zářící mi přímo do lebky. Po celém tom otravném dni to bylo jako dostat mezi oči sekáčkem na led. Zasténal jsem a sáhl do kapsy pro tylenol. Dobromila si mezitím odložila plášť s kapucí v barvě slonovinové kosti přes starou oprýskanou židli a zlehka Seamuse objala.

„Seamusi, dlouho jsme se neviděli.“ V jejím výraze byla znát náklonnost, potěšení, že vidí dávného přítele, a… ještě něco. Objevilo se to na tak krátký okamžik, až jsem si skoro myslel, že jsem si to jen představoval. Jenže jsem Sofii tisíckrát viděl odhadovat zákazníky. Ani já, ani Niko asi nikdy nebudeme umět číst v lidech tak jako naše zlodějská matka, ale víme svoje.

Starý známý. To si strč někam.

Podíval jsem se na Nika a uviděl jen dokonale bezvýraznou tvář. Nemá důvod cítit se ohrožený Dobromilinými bývalými, ačkoliv tenhle je první, který není mrtvý nebo ještě před tímto stavem nebyl stařec nad hrobem. Vysypal jsem si do dlaně dva prášky a pak dózičku nabídl Nikovi. Na zlomek vteřiny vycenil zuby, což jsem si vyložil jako odmítnutí. Strčil jsem lahvičku zpátky do kapsy a spolkl nasucho pilulky, zatímco nás Seamus vítal. Držel Dobromilu za ramena i poté, co se od něj odtáhla, a naklonil se k ní, aby ji políbil na tvář. „Paříž bez tebe byla prázdná a bez života, leannan4. Jsem rád, že se naše cesty opět setkaly.“

„Oprašuješ gaelštinu, Seamusi,“ poznamenala káravě. „Copak ‚kotě‘ už na ženy nezabírá?“

Zazubil se a silné bílé zuby zasvítily v kontrastu k měděnému strništi. „To jsi mě dostala. Poslední kráska, na kterou jsem to zkusil, mne tuším označila za starého prasáka. To bylo v Londýně. Byla nedůtklivá, ale nakonec jsem ji dostal.“ Spustil ruce a řekl: „Ale pojďme se věnovat obchodu, mo chroi.“

„Už není tvé srdce, bez ohledu na to, co ti říkají nostalgické vzpomínky,“ poznamenal Nik uhlazeně. Slova nebyla ostrá, ale pokud by z toho Seamus chtěl dělat problém, Nik měl meč. Žádná žárlivost, ale rozhodně vyznačil jasnou hranici. A navíc z toho plynulo, že se můj bratr ve volném čase učí gaelsky, že?

„Mé nostalgické vzpomínky vydrží déle než celý tvůj život, člověče,“ odpověděl Seamus stejně uhlazeně. „Budu čekat u cílové pásky, kterou ty nikdy nespatříš.“

Dobromilu rozhovor zjevně nijak nepobavil a Vtipálek to nevylepšil. „Muži o tebe bojují,“ poznamenal, zatímco se začal probírat skříňkami, jestli někde nenajde vyprošťovák, o němž předtím mluvil. Nechal jsem to být, jelikož už byl střízlivý. Sklenička nebo dvě mu neublíží a možná nám to i pomůže. „Jako za starých časů, ne? Akorát jim chybí hole.“

Teď vypadala ještě míň pobaveně. Seamus s nesouhlasným frknutím opakoval: „Puk, Dobromilo? Vážně, co tě to posedlo?“

„O mou společnost se nestarej, Seamusi. Nevytvářej si na základě staré známosti domněnky,“ varovala ho. „Jsme tu, abychom ti pomohli, ale dost nám to ztěžuješ.“

Obdařil ji rozpačitým pohledem očí v barvě whisky. Ohrnul rty, dal si ruku na hruď a lehce se uklonil. „Jsem mizerný zákazník i hostitel. Odpusťte mi.“

Robin konečně narazil na láhev, a tak prohlásil: „Je ti odpuštěno. Sláinte chugat5. Kde máš otvírák?“

„Jelikož ti nemůžu nabídnout návštěvu bordelu, puku, přeju ti taky dobré zdraví. A otvírák je v šuplíku pod sporákem,“ odpověděl Seamus, který se nenadále začal chovat mile… i k nenáviděnému pukovi. Rozmáchle pokynul rukou ke gauči a křeslům z obyčejného dřeva a látky, jejíž barva silně kontrastovala se zářivými barvami obrazů. Tylenol mi pomalu umožňoval vnímat je jen jako plné a ne jako něco, co mi spálí oči. „Omlouvám se. Prosím.“

Nevěřil jsem té omluvě a taky jsem ji nepřijal, ale do křesla jsem se posadil. Pohodlně jsem se natáhl a pak jsem se podíval po Robinovi, který si zrovna naléval sklenici rubínové tekutiny. Zvedl jsem prst, abych mu naznačil, že má povolenu jen jednu sklenku. Obrátil oči v sloup a ignoroval mě. Jako bych byl v práci.

Dobromila se posadila na gauč a Niko zůstal stát. Nikdy nevíte, kdy gauč oživne a pokusí se vás sežrat. Je třeba být ve střehu. Neustále ostražitý. Musím ale přiznat, že po útoku Ólfi jsem se mu nedivil. Já se s tím vyrovnával trochu jinak. Každá buňka v těle mi vibrovala touhou utéctutéctutéct. Seděl jsem, nedbale se rozvaloval, pozoroval Robina, díval se na umění, kterému jsem nerozuměl… ale to všechno zabíralo jen málo mé pozornosti. Jen tak tak mi to bránilo v tom, abych popadl Nika za kabát a vyrazil s ním do ulic. Dostat se z města jako za starých časů. Jít kamkoli. Kamkoli, jen nezůstávat tady. Kamkoli, kde nebudou Ólfi. Jako stokrát předtím.

Ježíši, to byly dobré časy.

Teď jsem taky pekelně napjatě čekal… balancoval na ostří nože a čekal. Až ucítím tu náhlou nevolnost a závrať, když se otevírá ólfí brána. Jakmile otevírají bránu oni, je ten pocit jen slabou ozvěnou toho, co prožívám, když ji otvírám já, ale cítím to. Je to fajn výstražný systém a jsem za něj rád. Ale to nervydrásající očekávání není ani trochu zábavné. To si tedy pište.

„Dej si jednu, hochu. To ti udělá dobře.“

Zvedl jsem oči a uviděl před sebou sklenku vína. Robin měl pravdu. Zrovna teď mě jedna nezabije. Ólfi možná ano, ale víno ne. „Díky.“ Vzal jsem skleničku a napil se. A zašklebil se. Bylo to kvalitní víno. Moc nepiju – matka byla alkoholička a já nechci pokoušet štěstí – ale vím, že čím lepší víno, tím hůř chutná. Já mám rád levný pití. Čím víc to chutná jako džus z prášku, tím líp. Co byste taky chtěli od kluka z karavanového tábora…

Robin si se mnou přiťukl a pronesl přípitek: „Jak se říká, když už, tak pořádně. Ať z nebe padá tekutý oheň, všechny nás zapálí a promění zem v holou skálu.“ Vtipálkova sklenice už byla poloprázdná, ale držel se pravidla jedné sklenky. „Na zdraví.“

Robin nabídl láhev Nikovi, který zavrtěl hlavou stejně jako Dobromila a Seamus. Ten pobaveně prohlásil: „Ty jsi bezpochyby nejzachmuřenější puk, jakého mi kdy bylo potěšením potkat.“

Nikdo nic neodpověděl. Seamus si uvědomil, že narazil na citlivé místo, a hbitě pokračoval: „K té mé potíži… no, je to hlavně otravné. Začalo to skoro před týdnem.“ Zamračil se. „Někdo mě sleduje. Aspoň to tak vypadá. Obyčejně bych to věděl přesně, ale tohle… to je jiné. Nevidím, že by mi někdo byl v patách, jak se říká, ale kamkoli jdu, už tam kdosi čeká. Někdo, kdo se o mě až příliš zajímá. A vždycky se to děje na nějakém veřejném místě, kde si s ním o tom nemůžu promluvit.“ V širokém, divokém šklebu bez jediného náznaku humoru ukázal bílé zuby a tesáky. „A když se chystám odejít, zmizí. Na chvilku se otočím, a je pryč. Zdá se, jako by věděl, co chci udělat, dřív než to vím já.“

„Je to vždycky ten samej?“ zeptal jsem se.

„Ne, což je na tom ještě podivnější.“ Zavrtěl hlavou. „Ti parchanti jsou chytří, ať už je to kdokoli, a já po čtyřech stech letech poznám, když mě někdo sleduje. Poznám, když se někdo trochu moc zajímá o to, co dělám.“

„Takže máš dojem, že je na to zapotřebí tým,“ řekla Dobromila a sepjala ruce na koleni. Oválné, perleťově nabarvené nehty se zaleskly. „Až se ten zvědavý gentleman objeví, můžeme ho obklíčit. Nemůže nám utéct.“

No, když nic jiného, vypadalo to snadnější než naše minulé zakázky. Žádní masožraví únosci. Žádní oheň plivající hadi. Žádné mrtvé holčičky. Když jsou Ólfi zpátky, nic obtížnějšího bychom zřejmě nezvládli, ani pokud bychom chtěli. Jo, potřebujem peníze, ale snaha zůstat naživu je trumfne. Vážně jsem pochyboval o tom, že bychom dokázali obojí. Podíval jsem se na Nika a vyjádřil nesouhlas jedním slovem: „Ólfi.“

Na Seamusově tváři se objevil výraz upřímného znechucení. „Ta diabhail6 stvoření. Co s nimi? Slyšel jsem, že už nejsou.“

Dobromila mu neřekla, že jsem napůl Ólfi, a upíři nemají tak dobrý čich jako vlkodlaci. Ti mě vždycky poznají. Zdálo se, že Seamus nemá o mé podstatě ani tušení, což mi vyhovovalo. Už jsem si vytrpěl dost znechucených pohledů. Znechucených a vystrašených. I když z těch vystrašených začínám mít perverzní potěšení. To není úplně nejlepší, ale když vás nenávidí za to, jaké máte geny, vytvoříte si jisté obranné mechanismy. Sice pravděpodobně nezdravé, ale koho to sakra zajímá?

„Jo, tak to jsi slyšel špatně.“ Stáhl jsem si z vlasů gumičku a nechal si černé prameny vlasů volně spadnout na krk. Natahoval jsem černou elastickou hmotu tak, až se mi bolestivě zaryla do prstů. „Něco jim na nás vadí. A ólfí problém je teda zatracenej problém. Nepotřebujeme další potíže.“

Niko se mnou nesouhlasil. „Kale, budeme mít problém, ať budeme mít práci, nebo ne,“ upozornil mě s neotřesitelnou logikou. Nesnáším logiku. Nikdy není na mé straně. „Přijdou, kdy budou chtít; na tom nic nezměníme. Ať budeme pracovat na případu, nebo ne. Když všechno zastavíme a nebudeme nic dělat, nijak nám to nepomůže.“

A taky to nezvýší šance na přežití, dodal jsem si pro sebe. Ale měl pravdu a netýkalo se to jen peněz. Šlo o to, co jsem říkal před chvílí – aspoň část myšlenek budeme upínat někam jinam. Ne dost na to, aby nás to úplně vyrušilo ze soustředění, ale dost, abychom se neutopili ve strachu a chmurných představách. Protáhl jsem si krk a vydechl jsem: „No dobře, tak jo. Jdu do toho.“ Od únosů přes hubení škůdců až po hlídání dětí – vývoj našich případů nemíří tím správným směrem. Ale o tom můžu přemýšlet jindy… třeba až nebudeme v takovým srabu. Nebo až budeme mrtví.

Pak bude času dost.

Tak jsme tu práci vzali. Robin si nemohl pomoct a usmlouval se Seamusem naprosto neskutečnou cenu. Byl zázrak, že tomu chudákovi nechal jeho tartanový trenky. S touhle lehce znepokojivou myšlenkou jsem s ostatními zamířil ke dveřím a nechal za sebou obrovský loft, syrově řvavé umění a Seamuse… Seamuse, který, když jsem se ohlédl, zíral Nikovi na záda. Ne Dobromile, jak jsem očekával. Ale Nikovi. Upřeně zíral.

Tohle by mohl být problém.

2
Niko

Sedm smrtelných hříchů.

Hněv, smilstvo, obžerství, lakota, lenost, závist a pýcha.

Puk, jenž měl hlavu položenou na baru v Devátém kruhu a spal spánkem vyčerpaných a nestřídmých, často a rád činí hříchy od druhého do šestého. Ale Kal, můj bratr, si ten první nechává celý pro sebe. Pokoušel se to skrýt a věřím, že před všemi ostatními se mu to nejspíš ukrýt podařilo. Za rok ušel dlouhou cestu. Tehdy to z něj přímo čišelo. Stále ještě se jisté emoce projevují: zlost a netrpělivost jsou nejčastější a něčí zlost docela nahání hrůzu, když víte, že ten někdo je napůl Ólfi.

Časem se ukázní. Je mu teprve dvacet. A to mu chybí dva roky života. Duševně vyspělý je na osmnáct, projevuje cynismus čtyřicetiletého chlapa a je to jeden z nejstatečnějších mužů, co znám. On by to samozřejmě popřel, ale je to pravda. Unesli ho Ólfi, posedlo ho stvoření, jež doslova pohltilo jeho duši, a on jde dál. Vyhrabal se z propasti, a jde dál – a balancuje na ostří nože. Ólfi jsou odhodlaní ho ještě předtím, než ho zabijí, připravit o rozum. Už viděl věci a prožil hrůzy, před nimiž jsem ho nebyl schopen ochránit. A znovu k tomu nedojde. Nedovolím, aby se stalo totéž co předtím. Zabiju cokoliv.

Kohokoliv.

Je to můj bratr.

Když mi byly čtyři, dostal jsem na starost novorozeně. Mě naše matka musela krmit a přebalovat. Musela mi poskytnout péči potřebnou k přežití, ale pro Kala to dělat nehodlala. Od okamžiku, kdy přišel na svět, na něj nikdy neplýtvala vřelými city nebo pozorností. Myslím, že poté, co mi ho podala, se ho už nikdy v životě nedotkla. Rozhodně ne záměrně. Sofie si od Ólfi vzala zlato, aby jim porodila napůl lidské, napůl ólfí dítě, ale myslím, že ho jako dítě nikdy neviděla. Pro ni byl jen věc. Dokonce ho pojmenovala Kaliban – potomek čarodějnice a démona ze Shakespearovy hry – znetvořené monstrum. A ujistila se, že ví, co to jméno znamená.

Kurva. Tohle slovo nepoužívám často, ale ji nic jiného nevystihuje.

Sofie zemřela příšernou smrtí a nemůžu říct, že by mi to bylo líto. Byl by z ní dobrý Ólfi – sociopatka bez špetky slitování. Fyzicky se Kala nedotýkala, vlastně sotva brala na vědomí jeho existenci. Ale když už si ho všimla, říkala mu věci – škodolibá, zlá slova, před nimiž jsem ho nedokázal chránit. Říkejte dítěti dostatečně dlouho, že je stvůra, a uvěří vám, možná na celý život.

Po domácím porodu – cikáni do nemocnic nechodí, pokud se jim můžou vyhnout, nechtějí, aby si jich vláda všímala – bledá a zpocená přestřihla pupeční šňůru, převázala ji kusem provázku a předala mi ten zkrvavený a svíjející se uzlíček. „Chtěl jsi mazlíčka,“ řekla hlasem ochraptělým nadávkami a potlačovaným křikem. „Tady ho máš.“

Čtyři roky. Co uděláte s nemluvnětem, když jsou vám čtyři? Naučíte se zodpovědnosti. Půjdete do vedlejšího otřískaného obydlí a zeptáte se ženy, která má sama pět dětí, co máte dělat. Ona vám řekne jak často a jakým způsobem krmit, protože Sofii přece nemůžeme otravovat, dá vám pár krabic umělé výživy, půl krabice plenek a starou lahvičku. Pak vás pošle pryč s pohledem, který jasně říká, že už udělala dost. Nejste její problém, tak jí znovu nešpiňte dveře. Existují ničemná monstra a pak ničemní lidé. Občas je těžké mezi nimi poznat rozdíl.

Měl jsem štěstí, že Kal byl málokdy nemocný. Nikdy neměl chřipku, nikdy neměl koliku… jen jednou měl něco jako střevní chřipku. Nejzdravější dítě na světě, i když jsem si jistý, že za to částečně mohly jeho ólfí geny. Kdyby tomu tak nebylo, možná by nepřežil. Ani ty nejlepší úmysly někdy nejsou k ničemu – obzvlášť, když jsou vám čtyři.

Zdá se, že v temných barech vyplouvají na povrch temné vzpomínky.

Poté co jsme se dohodli, že vezmeme Seamusův případ, jsme šli ke Kalovi do práce. Jeho denní zaměstnání, abych tak řekl. Bylo brzo odpoledne, ale bar byl z poloviny plný. Posadil jsem se ke stolu v rohu místnosti. Otevřel jsem si knihu – Thukydidovy Dějiny peloponéské války – a pohodil si s dýkou. Silnou vůlí jsem potlačil touhu zarazit čepel do naleštěné desky stolu.

Dál jsem cvičil s dýkou, až sebeovládání povolilo a já ji do stolu zabodl. Vzpomínky – neuniknete jim, ale taky jim nesmíte dovolit, aby vás ovládly. Jinak nebudete k ničemu ani sobě, ani svému bratrovi. Měl bych se soustředit na nový vývoj ólfí situace. Všechny jen samice – co to může znamenat?

„Jdeš pozdě.“

Ani jsem nevzhlédl, abych se podíval, jak je Jišijáš rozčílený. Kalův zaměstnavatel štěká i kouše. Ale Kal si s tím poradí.

„To je legrační. Říkáš to pokaždý.“ Slyšel jsem, jak Kal hodil svou bundu za bar. „Jako bys čekal něco jinýho.“

Jišijáš vlastní bar Devátý kruh. Najal si Kala jako laskavost Vtipálkovi. Kal mi říkal, že ti dva, peri a puk, spolu mají nějaký problém. Vlastně říkal, že na sebe vzájemně nadávají, až mu z toho třeští hlava. Ten můj bratr je ale výmluvný. Je zjevné, že jejich chování sahá od chladných společenských frází až po jasné výhrůžky násilím. Kal mi jednou v noci po práci se zívnutím řekl, že i když je to ohromně zábavné, ještě nepřišel na to, co mají za sebou. Zdá se, že přese všechna ostrá slova se vzájemně respektují. Kdyby se Jišijáš minulý týden na poslední chvíli doslova nevrhl do situace, Robin by byl mrtvý. To už něco vypovídá. Vím, že Kal je mu vděčný.

To ale neznamená, že bude chodit včas.

Mají takovou nepsanou dohodu. Jišijáš dal Kalovi práci, i když se mu zrovna moc nechtělo. A Kal děsí docela dost zákazníků, takže je nejlepší do nich nalít alkohol, ještě než se objeví. Trochu je zklidnit. Ale bez ohledu na dohodu Jišijáš Kalovi vždycky vynadá. On je tu šéf, je to jeho práce. Nebylo by dobré ukazovat ostatním zaměstnancům, že se Kalovi dostává nějakého zvláštního zacházení… zvlášť když je jediný, kdo nemá křídla. I peri mají, stejně jako všechna ostatní stvoření na planetě, své předsudky.

Kruh je peri bar. To znamená hodně květin a ptáků. Peri mají ptáky rádi. Taky to znamená, že Jišijáš, Danyel, Samyel, Cambriel a barman, jehož jméno Kal nikdy nezmínil (kromě toho, že ‚to v sobě má spoustu z‘), jsou všichni peri. Peri sice vypadají jako obvyklé ztvárnění andělů, viděné hodně tmavými brýlemi, ale andělé to nejsou. Nikdo neví, co jsou zač ani jak jsou tu dlouho.

Mýty říkají, že jsou napůl andělé, napůl démoni, ale vážně pochybuji, že je to pravda. Ještě jsem neviděl, aby v mýtech a legendách bylo něco správně. Z dálky vypadá obraz tak, jak má, ale když přijdete blíž, jsou detaily překroucené a naprosto špatně.

Je to k vzteku, když se na informace nedá spolehnout. Jednou by na nich mohl záležet váš život a až budete ležet na zemi a krvácet, možná si budete přát, abyste jim byli slepě nevěřili.

Tak třeba peri: peri mají křídla, silný temperament a dokážou vám nakopat zadek. Ohrnul jsem ret. Přesně takhle mi to Kal řekl, když tady strávil nějakou dobu. To je můj bratr: stručné vyjadřování těch skutečně lenivých.

Vzhlédl jsem na chvíli od knihy a dýku jsem držel v rovnováze na hřbetu ruky. Mezi osazenstvem baru bylo asi deset vlkodlaků. Pozoroval jsem je od chvíle, kdy jsme přišli. Jako jeden vlk zvedli hlavu a všechny oči se zaměřily na Kala – zlaté, oranžové, červenohnědé, světle žluté, některé vlčí, některé člověčí… všechny se rozšířily a pak se zúžily, když vlci uviděli a ucítili Kala. Ozvalo se vrčení, mručení a objevily se vyceněné zuby, ale žádný z nich si neoznačil teritorium tím, že by si pomočil židli. Docela příjemná změna.

„Proč sem sakra pořád lezou?“ zamumlal Kal, sáhl po šedé zástěře a zavázal si ji kolem pasu.

„Hrdost,“ odpověděl mu Jišijáš a založil si ruce na prsou.

„Hrdost?“ Kal vzal láhev tequily a nalil blížícímu se čupakabrovi velkého panáka. „Jo, asi je mi to jasný.“ Postav se strachu a plivni mu do tváře. Vím, že to je něco, čemu rozumí. Postavil tequilu před vysávače koz a řekl: „Pět babek. Nebo to chceš napsat na účet?“

Čupa, který se nápadně podobal oholenému psu v bundě s kapucí, se na něj podíval s tupým výrazem sotva vnímajícího tvora, pak na bar položil ušmudlanou bankovku a odešel i se svým drinkem. Nepřekvapovalo mě to. Kal si často stěžuje, že stvůry nedávají dýška.

Zašustění křídel mě přimělo přesunout pozornost od odcházejícího čupy k Jišijášovi. Až na zlatem lemovaná křídla, která se objevovala a zase mizela, vůbec nevypadal jako něco, co byste postavili ke scéně v jesličkách. Nevypadal ani stejně jako ostatní peri. Byl větší, mohutnější. Vysoký, se širokými rameny a světle blond vlasy, modrošedýma očima, výraznou jizvou na čelisti a pořádně velkým mečem pod barem. Když byl v baru Jišijáš, málokdo ze zákazníků si něco dovolil.

„Takže se vám podařilo vytáhnout Robina z jeho bezedné propasti sebelítosti?“ zeptal se a podíval se na tiše chrápajícího Vtipálka.

To bylo trochu kruté. Možná pravdivé, ale přece jen kruté.

„Tebe taky nechtěl pustit dovnitř, co?“ zeptal se Kal vědoucně. „Jo, vytáhli jsme ho ven a přinutili vystřízlivět. Už je mu líp.“

Vypadalo to, že se Jišijášovi ulevilo. Je těžko čitelný, ale naše matka strávila Kalovo i mé dětství tím, že odhadovala své zákazníky. Nemůžete být Sofiin potomek, aniž byste od ní něco nepochytili. Znova jsem sklonil hlavu ke knize a při četbě cvičil s dýkou a přemýšlel o Ólfi v parku. Ať už se Jišijášovi ulevilo, nebo ne, o Robinovi už nic dalšího neřekl. Místo toho se Kala zeptal: „Proč je tady tvůj bratr? Moc toho nevypije.“

To je pravda. Do Devátého kruhu moc často nechodím. Zpití psíci dávící všude kolem kuličky chlupů, to není moje představa zábavného večera, ale někdy dělám výjimky a tohle je jedna z nich. Četl jsem v knize, opět jsem hodil dýkou a naslepo ji chytil. Za prvé: je to dobré cvičení. Vždycky víte, kde máte zbraň, bez ohledu na to, zda ji vidíte. Vždycky. Za druhé: Kala to rozčiluje, protože to nedokáže. Usmál jsem se pro sebe. Starší bratři tu nejsou jen od toho, aby vás chránili.

„Po práci musíme něco vyřídit,“ řekl Kal, i když to nebyl pravý důvod. Museli jsme něco vyřídit – Seamusův problém – ale proto jsem tam nebyl. Obvykle bych se s Kalem potkal po práci tady nebo na nějakém dohodnutém místě, ale když jsou Ólfi zpět, je to něco jiného. Teď by nikdo z nás po setmění neměl chodit sám do pustějších částí města, pokud se tomu dá vyhnout.

Ne, že by se Ólfi nemohli objevit za denního světla – to už jsme zažili a oni zjevně spoléhají na to, že lidé uvidí jen to, co chtějí vidět – ale děje se to zřídka. Georgina mi slíbila, že po západu slunce vůbec nebude chodit ven. Já ale stejně doufám, že na ni Ólfi zapomněli nebo došli k názoru, že na ni zapomněl Kal. Na klepy moc nedají a Kal ji v posledních měsících skoro nevídal. I kdyby ho Ólfi po nějakou dobu sledovali, mohli by to brát tak, že pro něj nic neznamená. Pochybuji, že by si ve svém pokřiveném uvažování mohli myslet, že pro něj vůbec kdy něco znamenala, pokud s ní netráví skoro každý den.

Není to pravda, tedy spíš nebyla. Kalovi na ní záleží tolik, že udělal, co mohl, aby ji dostal ze svého života. Aby byla v bezpečí. A podařilo se mu to. Doufejme, že Ólfi uvěří tomu, co se tak zoufale snažil uskutečnit, nebo že vůbec nepostřehli ty velice ojedinělé návštěvy.

„Musíte něco vyřídit s Ólfi?“ Jišijášův tón poněkud potemněl.

„To ses trefil, nebo něco víš?“ V tu chvíli Jišijáš nebyl Kalův zaměstnavatel. Nebyl ani Robinův kamarád nebo nepřítel. Právě teď to byl někdo, kdo by mohl mít informace, jež by nás mohly zachránit.

Jediné, co s Kalem máme fyzicky společného, jsou šedé oči. Pohlédl jsem do těch jeho a spatřil, že se do nich vkradla prázdnota a chlad. Jišijáš se nenechá jen tak zastrašit, ale když přijde na Ólfi, nastane u něj stejná reakce jako u všech ostatních. Určitě by neudělal nic, co by jim pomohlo, ale rád bych se o tom přesvědčil na vlastní oči. Zavřel jsem knihu a upřel jsem na periho pohled stejně prázdný, jako byl ten bratrův. A když jsem tentokrát zabodl dýku do stolu, nebylo to ze zlosti ani ze ztráty sebeovládání…

Bylo to záměrné.

„Ne. Ještě jsem nic neslyšel.“ Podíval se na stůl, na dýku a pak na mě. Nepobývám v baru tak často, aby mě Jišijáš dobře znal, ale myslím, že teď získal jistou představu.

Pokračoval a dál si mě měřil očima. „Ale peri mají podezření, že Ólfi nebyli zničeni všichni. Přežívali miliony let, za tu dobu se něco naučili. Zachmuřeně zavrtěl hlavou a dodal: „A jestli zbyl jen jediný Ólfi, budou umírat lidi.“ Otočil se zpátky na Kala a kývl směrem k jeho krku. „A co se týče toho, jak to vím… Ólfi mají charakteristicky zubaté drápy. Zanechává to zajímavé stopy.“

„To je ohromný, Sherlocku. Skláním se před tebou.“ Kal nalil pivo a whisky vlkovi, který se opatrně připlížil k baru. „Řekni mi, kdyby ses něco dozvěděl. Asi to bude ošklivý. Možná si budeš muset najít novýho zaměstnance měsíce.“

„Třeba někoho, kdo nebude terorizovat, probodávat a rozpouštět zákazníky?“ optal se Jišijáš a zamračil se. „Kruci. Budu muset prohledat město křížem krážem.“

„Ty to prostě nemůžeš nechat bejt,“ zavrčel Kal a otřel bar. „A navíc, jen jedno z toho bylo záměrně. Nehody se stávaj.“ O tyhle historky z práce se se mnou Kal nepodělil. Koutkem oka zachytil můj zúžený pohled, sklonil hlavu a povzdechl si.

„Jo, trochu tady mrzačím zákazníky. Omlouvám se.“ Jišijáš se otočil a šel řídit bar. Kal dál servíroval drinky a snažil se vyhnout mému pohledu. Když se mu to nedařilo, mumlal: „Do hajzlu.“ Čeká nás diskuze. Dlouhá, detailní a velmi nepříjemná diskuze… tedy rozhodně nepříjemná pro mého bratra.

V jedenáct přišel peri jménem Samyel, aby odsloužil zbytek Kalovy směny. Na periho měl poměrně mírnou povahu. Podle toho, co se mi Kal obtěžoval sdělit, Sammy nikoho neprohodil dřevěnými dveřmi už několik dní. Mají tady docela velkou spotřebu dveří. Prudký temperament může přijít docela draho.

Kal si svlékl zástěru, předal ji Sammymu a otočil se ke mně. Stál jsem u baru s knihou v ruce. „Připravený?“ zeptal jsem se.

„Jo,“ odpověděl a vzal si zpoza baru svou koženou bundu a podpažní pouzdro. Pak zvedl odklápěcí desku na kraji baru a prošel. „Ale stejně mám dojem, že to bude ztráta času. Seamus si to nejspíš vymyslel, aby mohl trávit víc času s Dobromilou. Nevěřím tomu hagisožroutovi ani nos mezi očima.“

„Kale,“ řekl jsem pobaveně a nasoukal se do dlouhého kabátu, který mi dokonale zakryl meč připevněný na zádech. „Ty nevěříš nikomu. Je to tvé náboženství a mantra. Klidně by sis to mohl napsat na tričko.“ Ne, že já bych Seamusovi věřil, ale věřím Dobromile.

„Hele, to není pravda,“ ohradil se zamračeně. „Věřím tobě. A taky Robinovi.“

„A?“ pobízel jsem ho trpělivě.

„Věřím, že Dobromila udělá to, co je pro tebe nejlepší,“ dodal vyhýbavě. V tom jí opravdu věří, ale tak jako jsem na prvním místě pro svého bratra, tak jsem na prvním místě i pro Dobromilu. To může vést k nenadálým situacím. V minulosti kvůli tomu jednou došlo k situaci, jež pro Kala neskončila zrovna dobře. Dobromila na něj naléhala, aby se snažil vzpomenout si na ty dva ztracené roky, i když jsem jí říkal o předchozím pokusu, který málem skončil katastrofou. Byla si vědoma nebezpečí, ale kvůli mně – pro mě – ho stejně nutila. A protože Kal chtěl, abych byl v bezpečí, možná ještě víc, než to chtěla ona, nechal ji. Neskončilo to tak hrozně jako napoprvé, ale dost špatně na to, aby se Kal téměř ztratil v temné propasti vzpomínek, jež by ho mohly zničit. Taky nevědomě otevřel bránu, jež vedla přímo do ólfího pekla, do Tumulu, a vůbec neovládal ani ji, ani sebe. Musel jsem ho omráčit.

Když řeknu, že můj vztah s Dobromilou byl poté poněkud napjatý, vyjadřuji se dost mírně. Ale překonali jsme to, částečně kvůli dalšímu naléhání, tentokrát ze strany mého bratra. Ale už se to nikdy nesmí opakovat. Dobromila mi dala slovo, že Kala už nevystaví riziku. Vím, že mluvila pravdu. Kdybych si to nemyslel, no… máme s Kalem společného víc než jen šedé oči. Kde není důvěra, tam není nic. Všechno stojí na důvěře.

Ale Dobromila mi nikdy nelhala. O své minulosti mi toho moc neřekla. Nedivím se jí. Krvavá upírská minulost z doby před zavedením léků nemůže být nic jiného než bolestná. Chápu, že se snaží zapomenout na toho predátora, jakým kdysi z donucení přírody byla. Z toho důvodu mi nevadí, že jsem si vyslechl jen střípky – kde žila a jaké historické události viděla na vlastní oči. Záleží mi jen na tom, že mi nikdy nelhala. Je ke mně upřímná ve světě plném lží, je chladnou oázou v poušti mého života. Je tím, kým říká, že je, a vším, čím má matka Sofie – patologická manipulativní lhářka – nikdy nebyla.

Dobromila je také skvělá bojovnice – zkušená, zdatná, a ač se to nezdá, smrtící. Viděl jsem ji v mžiku zlomit vaz nemrtvému a střelit kuší vodyana přímo do oka.

Společné zájmy vztahu vážně prospívají.

„Co se týče George,“ pokračoval, „věřím jí, že dělá to nejlepší pro vesmír, život, existenci… a všechny ty kecy.“ Kal s takovými věcmi naneštěstí obvykle nesouhlasí. Nevidí celý obraz v širších souvislostech jako ona. A ani nechce. Jemu stačí jeho život. Georgina Kala miluje, nebo milovala – teď už si nejsem jistý, co z toho je pravda – ale také má poslání. Nevím, jestli lze poslání důvěřovat… na osobní úrovni. Georgina umí projevit soucit, ale ve svých očích má také mnohem větší zodpovědnost. Zlatorudé podzimní listy vypadají nádherně. Můžete je vzít do dlaně a žasnout nad jejich krásou a jedinečností. Ale nakonec zhnědnou, seschnou a rozfouká je vítr. Ale strom zůstane. Je důležitý. Žije dál. Je těžké se s tím smířit a je ještě těžší takový život žít.

Samozřejmě že být listem taky není žádná výhra.

„Moudrost je těžké břímě.“ V hlase se mi objevil soucit a já se jej nesnažil zakrýt.

„Bejt nevzdělanej pitomec taky není žádná procházka růžovou zahradou,“ odsekl Kal.

„To máš pravdu,“ poznamenal jsem suše. „A přece to nevzdáváš.“ Chtěl jsem popojít k Robinovi a zatřást mu ramenem, když vtom jsem si všiml, že se tón jeho chrápání nepatrně změnil a jeho ruka se centimetr po centimetru plíží přes bar. Když se dostala až k plastové krabici, vrhl jsem dýku. Prosvištěla mu mezi ukazovákem a prostředníkem a zabodla se do plastu. „To je nádoba na dýška,“ upozornil jsem ho jemně. „Ne bankomat.“

Posadil se a zlostně se na mě zahleděl. „Jen se snažím nevyjít ze cviku. Však bych tak mizernej úlovek stejně vrátil.“

„Samozřejmě.“ Robin umí lhát přinejmenším stejně dobře jako naše matka, jenže jeho rasa to má prostě v genech. Těžko mu můžu vyčítat jeho DNA, a navíc on se nás nikdy nesnaží doopravdy podvést. Rozčílit, pobavit, přesvědčit nás o změně sexuální orientace, ale nikdy ne podvést. Rozhodně nemohu říct, že své schopnosti používá pro konání dobra, ale v našem případě je také nikdy nepoužil opačně. Vytáhl jsem dýku a pak ho vzal za rameno, abych ho zvedl. „Je čas pracovat, ne krást.“

„Krádeží uděluju cennou lekci naivním lidem. Je to služba společnosti. Měl bych pro své dědictví být ctěn, ne zatracován.“ Setřásl mou ruku a uhladil si košili, která nepochybně stála víc než sto takových škatulek na spropitné.

Všichni jsme vyšli ven na Eldridge Street. Vtipálek a Kal šli za mnou. Já se venku zastavil, abych zkontroloval ulici. „Cítíš něco?“ zeptal jsem se Kala.

„Brány? Ne.“ Kal strčil ruku do kapsy u bundy a já věděl, že tam našel uklidňující dotyk glocku. „Mohli si samozřejmě vzít taxíka. Kdo by nezastavil zabijácký nestvůře s dlouhýma tesákama a drápama?“

Sevřel jsem mu za ten projev statečnosti rameno. Obvykle se v takové situaci snažil mou ruku setřást, ale tentokrát ne. „Zatím jsme se s nimi vždycky vypořádali, bratříčku. Přežili jsme. Na tom se nic nezmění.“

„Jo, jasně.“ Podíval se na střechu protější budovy. Tam, kde očekával řadu ólfích obličejů zírajících na nás.

Povzdechl jsem si a sundal mu ruku z ramene. Bylo těžké ho uklidňovat, když jsem sám pochyboval. Nedovolím jim, aby mi Kala znovu vzali, ale nemůžu zaručit, že při tom nezemřeme. Nemůžu zaručit, že budu dostatečně rychlý a silný, bez ohledu na to, kolik hodin denně cvičím, kolik kilometrů uběhnu a kolik knih o boji a strategii jsem přečetl. Cvičím víc, běhám víc, čtu víc a jednou možná budu mít pocit, že to stačí. Jednou.

V ulici před Devátým kruhem vůbec nebylo kde zaparkovat. Dobromila mi volala, aby mi sdělila, že parkuje v zákazu před budovou Tenement Museum7 o tři bloky dál. Mizerné tři bloky, ale můj pohodlný bratr si stejně stěžoval, jak musí jít daleko. Využije jakoukoli příležitost, aby světu sdělil, jak je lenivý. Šel o pár kroků před námi. Náhle z temného průchodu vyskočil nemrtvý. Rozedranými bezdomoveckými hadry se snažil maskovat, co je ve skutečnosti zač. Vyhrnul se ze tmy s vytasenými drápy. Kal ho nemohl cítit. Celý blok kolem Devátého kruhu je tak nasáklý pachy různých nadpřirozených bytostí, že nemohl rozeznat jeden od druhého. I tak ale chytil vlhké a studené zápěstí, zkroutil nemrtvému ruku a vyhnul se ostrým drápům té druhé. Pak chytil syčící stvoření za špinavou bundu a praštil mu hlavou o zeď.

„Fakt,“ – prásk – „nemám,“ – prásk – „náladu,“ vrčel Kal vztekle.

Z průchodu vyrazil další nemrtvý. Jsou jako švábi – kde je jeden, budou i další. Raid ještě bohužel nepřišel s ničím, co by na ně zabralo. Vypadají sice, jako by se rozkládali, mají vlhkou, šedozelenou kůži a mléčně zabarvené oči, ale jsou živí a nikdy to nebyli lidé. Jsou prostě jen dobře maskovaní. Je to mrtvola? Měli bychom zahájit pátrání? Než stačíte vyslovit druhou otázku, nemrtvý se pustí do vaší nohy.

I ten druhý byl ozbrojený tím, co mu nadělila příroda… což mu ale ani omylem nestačilo. Kal věří na to, co mu nadělila příroda, a navíc místní obchodník se zbraněmi. Upustil první stvůru, jejíž hlava už zcela ztratila původní tvar. Neuvěřitelně rychle vytáhl glock a střelil dalšího nemrtvého do obličeje dřív, než stačil udělat další krok. V duchu jsem souhlasně přikývl. Kal cvičí. Často. Musím ho nutit běhat a cvičit se v bojových uměních, ale nikdy jsem ho nemusel pobízet k tréninku se střelnými zbraněmi. Malí kluci a jejich hračky – čím větší a hlasitější, tím lépe.

Nemrtvý s napůl utlumeným jekotem upadl, ale ještě nebylo po něm. Snažil se připlazit ke Kalovi a drápy zarýval do betonu pod sebou. V roztříštěné lebce mu zbyla asi lžička mozku, ale v tomhle se nemrtví taky podobají švábům. „Máš koule,“ zavrčel Kal. „To se ti musí nechat.“ Pak ho střelil znovu, tentokrát do spodní části lebky. To už zabralo. Nic nezabrání nemrtvému v boji tak jako přerušená mícha.

Kal se otočil a spatřil, jak se s Robinem opíráme o zeď a užíváme si show. Nenosím hodinky, ale vzal jsem Vtipálkovu ruku a významně poklepal na ciferník jeho rolexek. „Nemáme času nazbyt,“ upozornil jsem ho jemně.

„Fíha, Niku, děsně mě mrzí, že tě zdržuju. Mimochodem, díky za pomoc,“ dodal kousavě.

„Kdybys ji potřeboval, tak jsem tě nic nenaučil. Sotva jsi zpomalil.“ Vytáhl jsem mobil a informoval Jišijáše, že má půl bloku od dveří hromadu odpadků a asi si ji bude chtít uklidit. Kdysi byli zhoubou New Yorku zloději. O ty se postarala policie a bažináči v Central Parku, ale nahradili je nemrtví. Nedá se říct, že by to byla výhra. Zloději vás aspoň nesežerou. Co se týče svědků, bar i jeho okolí patří nadpřirozeným bytostem. Většina lidí se těmto končinám vyhýbá. Možná ani sami nevědí proč, ale prehistorický instinkt, jenž zachraňoval životy jejich předkům, jim napovídá, že tam číhají stvůry.

Za pár minut jsme došli k Dobromilině limuzíně. Vzala větší auto, kam se vejde víc pasažérů. Otevřel jsem dveře. Robin si okamžitě vlezl dovnitř do tepla. Já čekal a Kal si dotčeně povzdychl: „Cyrano, přestřihni už pupeční šňůru. Zrovna jsem nakopal zadek dvěma nemrtvejm.“

„Nemrtví,“ odfrkl jsem pohrdavě. „To se nepočítá. Až se mnou vydržíš cvičit tři hodiny, přestanu na tebe dohlížet,“ prohlásil jsem ostře a podíval se na něj přes dlouhý nos, o němž se ani v nejmenším nerozpakuji přemýšlet jako o římském, ne-li přímo cyranovském.

Zazubil se na mě. Byl to chabý pokus, ale po takovém dni se nebylo co divit. „To se nikdy nestane.“ Následoval Vtipálka a já nastoupil za ním a zavřel za sebou dveře. Robin seděl naproti nám, vedle dvou vlků. Ometával si košili, jako by na ní měl chlupy, ale tím pouze předváděl otravné chování, v němž tak vyniká. Tihle vlci byli z dobrého, možná toho nejlepšího chovu. Když chtěli, vypadali úplně jako lidé. Ne jako vlci v baru. Nicméně i tak vycenili náhle se prodlužující tesáky na Kala, který seděl na jedné straně vedle Dobromily a já na druhé.

„To jsou tví bodyguardi?“ zeptal jsem se s povytaženým obočím.

Elegantně přikývla. „Laskavost od Dalily. Jsou z Klanu, ale loajální k ní.“ Což bylo dobře. Klan, vlkodlačí mafie, nás podezírá, že jsme byli namočení v zabití jednoho jejich alfy. Mají pravdu.

Dalila je sestra vlkodlaka, který nám jednou pomohl. Na rozdíl od svého bratra si v Klanu stojí dobře… zatím. Hraje nebezpečnou hru a snaží se své postavení vylepšit. Snaží se získat spojence všude, kde to jde. Také spí s Kalem. Je otázka, jestli je to dobře, ale do toho mi nic není. Ve dvaceti prostě provozujete sex pouze kvůli sexu samotnému, to je normální. Jen doufám, že nebudu muset poslouchat žádné chlupaté detaily.

Dostal jsem lehký polibek na tvář. Otočil jsem se na Dobromilu a usmál se. „Vidím, že ses na to vhodně ustrojila.“

Schovala své nádherné a rozhodně dost nápadné vlasy pod černou čapku, jež ladila s černým svetrem, přiléhavými kalhotami a vysokými botami. Splyne s typickým uměleckým davem. Seamus se vydal na otevření nové výstavy a my se tam pokusíme najít toho, kdo ho prý sleduje. I když o tom stejně jako Kal trochu pochybuji.

Brzy nato jsme dorazili k dalšímu loftovému ateliéru na Lower East Side. Nechali jsme vlky v autě a v párech vyrazili do davu. Kal se vydal napřed a Robin vyrazil za ním. Než stačil odejít, chytil jsem ho za rukáv. „Dávej na něj pozor,“ řekl jsem mu tiše. „Neustále. Je to jasné?“

„Na Ólfi je tady příliš nacpáno, ale dám na něj pozor, spolehni se,“ odpověděl stejně tiše a zamířil za Kalem.

Kolem zápěstí se mi obtočily štíhlé prsty. „Má pravdu. Sem Ólfi nepřijdou.“

„Nikdy nic nepokládej za samozřejmé.“ Natáhl jsem druhou ruku a zastrčil jí zatoulaný blond pramen vlasů za ucho. „Co Georgina?“

„Dalila byla tak hodná, že k ní taky poslala dva vlky.“ Bříškem palce jemným jako samet mi přejela po zápěstí a pak nechala ruku klesnout. „Tamhle je Seamus. Středem pozornosti jako vždy.“ Její hlas zněl částečně podrážděně a částečně láskyplně.

„Nostalgie?“ zeptal jsem se. Jasně Seamusovi sdělila, kdo teď přebývá v jejím srdci, ale to neznamená, že nemůže mít milé vzpomínky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Přání smrti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.