LÁSKA NA VÝSLUNÍ

ROMANA SZALAIOVÁ

Copyright© 2013 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2007 by Romana Szalaiová

Copyright© 2013 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-029-8 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-030-4 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-031-1 (PDF na CD)

Všechno může počkat,

jen láska ne.

Kdo nechá čekat lásku,

uráží nejvýznamnějšího hosta

svého života.

Hans Kruppa

Věnováno památce Diany a Michala

Prolog

CHODBAMI ČASU

1. kapitola

KONEC VĚKU NEVINNOSTI

2. kapitola

HLEDÁNÍ IDENTITY

3. kapitola

CENA SLÁVY

4. kapitola

KVĚT TAJNÉ LÁSKY

CHUŤ SVOBODY

5. kapitola

SETKÁNÍ

6. kapitola

MEZNÍK ŽIVOTA

7. kapitola

NA VÝSLUNÍ

8. kapitola

NEČEKANÉ PŘEKVAPENÍ

9. kapitola

ČÍŠE PRAVDY

10. kapitola

ZPÁTKY KE KOŘENŮM

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Prolog

Nastala chladná, nevlídná noc a na Valentýnu ležící na nosítkách se sypal drobný sněhový prašan, zatímco ji nesli k sanitce. Bylo jí právě šestnáct let, ale oslavovala narozeniny opravdu zvláštním způsobem – čekal ji porod.

Zasténala a do očí se jí vedraly slzy bolesti. Pohlédla na svou matku, která stála vedle ní, a z jejíž tváře nebylo možno vyčíst nic, kromě určitého napětí. Valentýna věřila, že se na ni dívá i otec odněkud z nebe a že jí odpustí.

To, že se už před půl rokem uchýlily s matkou na venkov, byl skvělý nápad. Nikde nemohl být zdravější vzduch než v chatě nedaleko Českého ráje. Zároveň jim otec zanechal dostatek finančních prostředků, nehledě na jeho životní pojistku. Bylo tomu už pár roků, co prohrál svůj nerovný boj s rakovinou plic.

Matka položila do sanity objemnou tašku s věcmi do porodnice a sama také nastoupila.

„Tak co, platí ta dohoda?“ zeptala. se „Vždyť víš, že to všechno sama nezvládneš, a pak – co tvá pověst?“

„Ano, platí,“ přikývla její dcera odevzdaně. Snažila se prozatím prorazit ve světě modelingu, o němž neměla ponětí, a ta velká mašinérie na polykání dívek i ji krutě semlela.

Valentýna prudce zakřičela a držela se za vzedmutý život. Přenášela své dítě už o čtrnáct dní a cítila se rozlámaná.

„Do nemocnice to nestihneme, musíme odrodit už tady. Připravte se, maminko,“ oznámil lékař. Přes obrovské bolesti si Valentýna uvědomila, že je to poprvé a možná také naposled, co ji takto někdo oslovil.

„Tlačte, vím, že vás to bolí, ale jinak to nejde. Až si dítě z porodnice odvezete domů, všechny trable to spraví.“

„To dítě půjde k adopci,“ oznámila matka rodičky, Marie Líbalová, rozhodným hlasem zahloubanému lékaři. Valentýna zatím trpěla za svůj poklesek, jak jí celé těhotenství matka vyčítala. Křičela a z očí jí vytryskly slzy. Pak náhle nesnesitelná bolest pominula a ona na chvíli spatřila své dítě.

„Jak se bude holčička jmenovat?“ zeptal se lékař dříve, než sanita zastavila před nemocnicí a dítě zabalené do bílé zavinovačky odnášely zdravotní sestry.

Valentýna si myslela, že není horší bolest než porod, ale nyní, když odnášeli její dcerku pryč, ji zasáhla strašnější trýzeň.

„Květa. Bude se jmenovat Květuška,“ oznámila mezi vzlyky.

„Ano, paní Valentýno. Budete brzy zase fit, uvidíte.“

„Slečna. Slečna Líbalová,“ upřesnila kdoví proč její matka Marie. Rozhodla se ji držet dál od mužů, a to ode všech.

„Pár týdnů cvičení a jsi zase hvězda,“ obrátila se matka k Valentýně. „Šťouralové z bulváru nesmí v budoucnosti nic vyčmuchat a brzy určitě se svým šarmem dobudeš přehlídková mola. Musíš alespoň fiktivně zůstat panna, pak ti budou klečet u nohou. Proč taky ne, máš vizáž nevinného blonďatého andílka s očima tygřice. Znovu začneme budovat tvou kariéru, jako předtím…“

Valentýna Líbalová už dál přestala matku vnímat. Odvrátila zmučeně hlavu a zavřela uslzené oči. Pocítila, jak jí víčka líbají drobné sněhové vločky, dokud ji neodvezli do nemocničního pavilonu, aby po dramatickém anonymním porodu znovu nabrala sil.

CHODBAMI ČASU

1. kapitola

KONEC VĚKU NEVINNOSTI

Kdykoliv už dospělá Valentýna měla volnou chvilku v zatěžkávající pěvecké koncertní šňůře, stačilo zavřít oči, aby viděla zpětně všechno to své dívčí snažení a ucítila v očích slzy.

Už byla duchem někde jinde, ale nikdy se jí zcela nepodařilo zapomenout. Všimla si právě svého prvního z bodyguardů, Pepy, jak odstrkuje z cesty fanoušky, tlačící se s kyticemi do její šatny po benefičním koncertu. Opět nastal den jejích narozenin a ona se cítila unavená, ale věděla, že musí absolvovat krátkou autogramiádu a snad také ukázat se na narozeninovém večírku. Cítila, že se jí zvedá žaludek, vždyť stejně vypila od rána jen dva vitaminové drinky. Zadívala se do zrcadla na své pozadí a rozhodla se pro další drastickou dietu. Věděla, že si za léta na výsluní vypěstovala celkem slušnou bulimii. Vypadala ovšem stále tak štíhlá, téměř jako ve svých šestnácti letech, i když se to nezdálo možné. Mohla za to především dřina v posilovně. Kdyby tu byla její matka, Marie Líbalová, určitě by dodnes prohlašovala, že je Valentýna i ve svých šestadvaceti letech ještě panna. Ale nebyla tu, protože jí Valentýna nikdy nepřestala vyčítat, že její zásluhou dala svou holčičku k adopci. Přestaly si s matkou rozumět a jejich cesty se rozešly. Valentýna ji dala jednou sledovat soukromým očkem a dozvěděla se, že se matka přihlásila do jedné z náboženských sekt, a víc už ani po ní nechtěla párat.

Odhrnula záclonku a spatřila, že pro ni manažer nechal přistavit limuzínu. Bylo to jen pozlátko, součást snu, který o ní znali fanoušci, a ona si povzdychla. Věděla také, že se její odjezd protáhne do doby, než dorazí lidé ze zpravodajství. I to vymyslel její šikovný manažer Petr Krásný.

Valentýna si dala v klidu nohy na stolek a snila. Zdálo se jí to všechno tak vzdálené a kontury pocitů se jí rozplývaly jako akvarel.

Přemýšlela krátce o Petrovi. S kočičím úsměvem na rtech si vybavila, jak se jí poprvé představil.

„Já jsem Krásný,“ sdělil jí.

„Všimla jsem si,“ podala mu ruku.

Spolupracovali už drahně let… vzpomněla si, jak ji uviděl Petr poprvé. Měl hřejivé oči a byl vždy nadupaný energií.

„Jakže se jmenuješ? Líbalová?“

„Ano,“ pronesla. A protože přeskočil častý fórek – „...a směl bych tě políbit?“ – ihned mu začala důvěřovat.

„Valentýna je hezké jméno, ale nevystihuje tě,“

oslovil ji bodře.

„Jaké jméno bys mi tedy doporučil?“ rozhodila odevzdaně rukama.

„Nech mě chvíli přemýšlet… jsi krásná a neokoukaná jako hvězda na nebi… je v tobě zvláštní sex appeal i něha a pro mnohé fandy budeš bohyní… Ariadna? Ne, to není pořád ono. Už to mám! Budeš vystupovat, chceš-li, pod pseudonymem krásným jako ty – Adriana…“ Valentýna se pousmála nad svou tehdejší nezkušeností, kterou ovšem Petr nijak nezneužil.

Opustila ale nyní v mysli seznámení se svým manažerem Petrem Krásným a vybavil se jí samotný začátek jejího boje o místo na výsluní…

*

Čtrnáctiletá Valentýna seděla se svou matkou jako na trní v čekárně před místností, ve které se konal casting na novou, neokoukanou tvář propagující regenerační šampon. Nezdárná dcera zatím kývala nohama a z nudy si zatím se zájmem prohlížela své rivalky. Dorazila později, protože předtím absolvovala svou hodinku kalanetiky.

„Nemůžou se ti rovnat,“ ubezpečovala ji matka.

„Proč myslíš, mami?“ zadívaly se jedna na druhou. „Třeba támhle ta má větší prsa než já,“ ztrácela Valentýna sebedůvěru.

„Vždyť je to zrzka… obyčejný zrzavý nemehlo.“

Čtrnáctiletá Valentýna se usmála a podotkla: „Ty to umíš tak podat, mamko, že bych si troufla přihlásit se na casting Královna vesmíru.“

„Nešaškuj a chovej se jako dospělá,“ zamračila se na ni Marie Líbalová.

„Ale já nejsem ještě dospělá,“ připomněla jí dcera. „Kdybych byla, tak půjdu do baru, budu řídit auto a taky hulit cigára.“

„Urazila bych ti to od huby. Chceš snad mít žlutý zuby a zkazit si kariéru?“

„Jakou kariéru…? Zatím jsem uspěla jen v reklamě na zubní pastu, hrála jsem deset minut ve filmu holku padlou na hlavu a má fotka vyšla v jednom časopise.“

„Ale na titulní straně!“ připomněla Valentýně matka. „To se každému nepodaří. Máš talent.“

„Moje kámoška mi řekla o velké šanci, jak se stát modelkou. Vždycky jsem obdivovala Naomi Campbell! Chtěla bych ten konkurs podstoupit.“

„Až později,“ přijala to matka vstřícně. „Za chvíli jsi na řadě.“

„Slečna Líbalová!“ zavolali ji dovnitř velké místnosti. Povšimla si, že se jedna z dívek trapně zasmála jejímu příjmení.

Valentýna semkla rty a vešla do prostorné místnosti. Pohodila svou blonďatou hřívou, až se jí lesklá nádhera rozlétla kolem hlavy. Vznosně zdvihla hlavu a dokráčela krokem mladé lvice až k hodnotící porotě.

„To bylo neuvěřitelné,“ vydechl porotce středního věku nezajímavého vzezření. „Okamžitě vás berem, ten kontrakt je váš.“

„Smím vás někam pozvat?“ zeptal se jí poté onen zhruba čtyřicetiletý porotce. Valentýně se vůbec nelíbil, ale zachovala se diplomaticky. „Já bych hrozně ráda, ale čeká mě dneska ještě jeden konkurs. Snad někdy později,“ prohodila s vrozenou koketérií.

„Dobře,“ přikývl ten plešatící seladon a ona se vyprostila ze sevření jeho ruky, za kterou ji držel jako orel zajíce.

„Tak můžu teď jít na konkurs pro modelky?“ zeptala se Valentýna matky, když se vrátila s kontraktem na reklamní šot v kapse.

„S kým tam půjdeš? Já tam být nemůžu, přivezou k nám dneska klavír,“ řekla matka se stejnou grácií, jako by kupovala dům v Beverly Hills.

„Jdeme tam s Dianou,“ pousmála se Valentýna.

„Tak to klidně jdi, Diana je ambiciózní a mazaná jako liška, s tou se neztratíš. Zatím pa.“

„Nashle u večeře,“ usmála se Valentýna a matka i ona zamířily každá za svým cílem.

*

V sále, kam si přišly splnit svůj sen o modelingu desítky mladých dívek, bylo přeplněno a dusno. Valentýna chodila zdánlivě bez cíle sem a tam, prodírala se davem více či méně charizmatických mladých žen, až konečně našla Dianu Ebrovou. I ona byla blond, ale její vlasy byly o několik tónů světlejší.

„Ahoj,“ volala Diana s úsměvem na Valentýnu a mávala na ni rukama. Byly už delší dobu dobré kamarádky. „Nechala jsem tě zapsat. A měla jsem nervy, jestli to stihneš. Já jsem na řadě už za chvilku… myslíš, že mám šanci bez toho, abych se vyspala s někým z poroty?“ obrátila Diana tvář k Valentýně.

„Jasně, sekne ti to,“ povzbuzovala Valentýna nervózní přítelkyni. Sama cítila podivný klid, když si prohlížela molo, po němž kráčela jakási málo nadaná hubená „tyčka“.

„Neberem, děkuji, další. Slečna Ebrová! Je tu někde slečna Ebrová?“ hulákal porotce do amplionu.

Diana vnesla na molo jakousi noblesu a oslňovala krásnýma nohama a plavnými pohyby natolik, že se v sále rozhostilo ticho a všichni měli pohledy upřené na ni.

„Bezva, berem!“ křikl porotce ještě dříve, nežli Diana ukončila své antré. Ta seskočila se schůdků a objala šťastně svou kamarádku.

„Jsi vážně jednička,“ ubezpečila ji Valentýna. „Já proti tobě nemám šanci. Mám příliš slovanské proporce.“

„Blázníš? Jsi štíhlá na místech, kde to člověk očekává, dá se říct jako i já, ale máš delší vlasy, větší oči a plnější rty… mám pokračovat?“

„Nee,“ usmála se Valentýna a ještě jednou přátelsky stiskla Dianě ruku. „Jen si nejsem jistá, jestli právě takovéhle přednosti frčí…“

„Slečna Líbalová!“ zvolal porotce a v sále se rozlehl šum.

„Mám nemožný příjmení,“ prohodila ještě a vykročila na molo. Měla na sobě lahvově zelené, rozevláté šaty, korespondující s jejíma kočičíma očima. Šla pružně jako šelma a na konci mola udělala pózu a skvělý půlobrat. Kdosi zapískal na prsty a to Valentýnu trochu rozhodilo. Cítila úlevu, když zašla a už ji nepropalovaly desítky očí, ale zároveň ji naplnila jakási euforie.

„Postupujete do užšího kola,“ zaslechla hlas z amplionu.

„Blahopřeju ti,“ stiskla Diana Valentýně ruku. „Pojď, převlékneme se,“ táhla ji za sebou.

Do užšího kola je všechny zkrášlily vizážistky a Valentýně připravily k předvedení pampeliškově žlutý kostýmek s minisukní. Měla poněkud trému, ale tu přehlušoval adrenalin a touha ukázat se v tom nejlepším světle.

„Slečna Líbalová!“ ozvalo se a Valentýna se podruhé ukázala na molu. Tentokrát předvedla stoprocentně profesionální přehlídku všech svých předností a někteří mužští účastníci, hledající nové talenty, její výkon překvapivě odměnili uznalým, krátkým potleskem.

Zatímco Valentýna čekala na svůj rozsudek a marně hledala Dianu, pozval ji hlavní porotce k sobě.

„Blahopřeju, získala jste právě kontrakt na focení v módním katalogu Modern Garments. Navíc pro tuto firmu budete prezentovat letní kolekci modelů jaro – léto na molu. Dáme vám písemné vyrozumění o jednotlivých akcích. Nejprve vás čeká v blízkém termínu focení. Jsem skutečně rád, že máte nejen pěkné tělo, ale i obličej. Žádné fotomontáže, nasazování hlav na krásné tělo ve tváři nehezkých modelek… Zatím nashledanou.“

„Nashledanou,“ pohodila hlavou. Sotva za ní ovšem zapadly dveře, zbyl z ní uzlíček nervů.

„Tak co, máš to v kapse? Všude tě hledám…“ zaslechla Dianin hlas.

„Jo, povedlo se,“ plácly si dlaněmi.

„Už jsi viděla hlavního vizážistu?“ objevily se Dianě v očích plamínky.

„Zatím ne, proč?“ podivila se Valentýna.

„Protože je to bůh. Neviděla jsem hezčího chlapa. Když si pomyslím, že se nás bude dotýkat... vidím ho a jsem vlhká.“

„Vlhká?“

„Snad nejsi ještě panna?“ vykulila Diana hezké oči.

„Blázníš? To víš, že ne,“ zalhala Valentýna.

„Ale nezapomeň, Ondrášek je můj. Objevila jsem ho první. To je ten vizážista, víš?“

„Myslím, že mě nebude zajímat,“ usmála se Valentýna a objala se s Dianou na rozloučenou. Pak se vydala pražskými ulicemi k metru, aby si odpočinula doma, zatímco na Dianu čekal vůz. Valentýna si povzdychla a vyrazila na cestu s bolestivě sevřenýma nohama v krásných, ale velmi nepohodlných botách, aby matce slavnostně oznámila tu velkou novinu, že se jí splní sen a stane se možná profesionální modelkou.

*

Nadějná posila, která vtrhla na třpytivou dráhu modelingu, vystoupila z metra ve stanici Zahradní město, odkud to měla domů ještě pěkný kus cesty. Sotva Valentýna došla k zahradě patřící k vilce Líbalových a zapadly za ní vrátka, sundala rychle nepohodlné boty. Běžela bosky loukou k zahradnímu altánku. Vystartoval jí vstříc baset Johny a uši mu legračně plandaly při každém pohybu. Valentýny se zmocnila dobrá nálada, protože zahlédla sedět na lavici před altánem svou o pět let starší sestru Martinu s miminem.

Přivítaly se a Valentýna si posadila malého Mikuláše na klín. Všechno Martině vyprávěla a ta se na ni usmála se slovy: „Tady máme naši hvězdu. Myslím, že ti máma touží ukázat ten nový klavír. Chce v podstatě už od té doby, co táta umřel, dávat hodiny klavíru.“

Mikulkovi, jak potomkovi Martiny všichni říkali, se náhle zvedl žaludek a pozvracel svou tetu v drahých šatech.

„Ježiš – promiň. Já ti to vyperu,“ nabídla se Martina.

„Ne, tyhle šaty se musí dávat do čistírny. To nic, jdu se převlíct,“ vrátila jí Valentýna už opět usměvavé miminko.

Sotva byla hotová s převlékáním, vešla do místnosti s naleštěným klavírem.

„Pojď nám něco zahrát,“ vybídla Marie Líbalová svou mladší dceru. Valentýně se rozeběhly prsty po klávesách jako dva cizokrajní ptáci a zahrála píseň, kterou před dvěma roky složila. Potom se ozval i její hlas. Zastřený, jedinečný, cvičený dodnes profesorkou vážné hudby. Když se Valentýna odmlčela, sestra jí zatleskala.

„Mohla bys být sopranistka a vystupovat v divadle… třeba v Itálii, tam je krásně.“

„Ne, Martino. Vůbec mě to tam netáhne, to už bych spíš zpívala v nějakém muzikále…“

„Na to zapomeň,“ zbrzdila ji prudce matka. „To bys rovnou mohla zkusit vrtět zadkem v pop music, ne?“

„Třeba,“ zasmála se Valentýna svému nápadu a začala umně hrát rychlou, veselou skladbu, která se více hodila pro její věk i náladu. Ještě zazněl závěrečný akord a Valentýna sklopila víko klavíru.

„Co takhle zmrzlina, ta by nebyla?“ zeptala se spokojeně.

„Podívám se. Zatím si odpočiň,“ navrhla jí velkodušně a vzácně matka, zřejmě spokojená s její přislíbenou reklamou na šampon.

Po chvíli se objevila mezi dveřmi se zmrzlinovými poháry. Valentýna o ní právě přemýšlela a cítila, jak trpí, když vidí svou nadějnou dceru pojídat sacharidy.

Valentýna oběma ženám vyprávěla o své triumfální spanilé jízdě vzhůru, která se jí naskýtala, a pak spokojeně zmlkla.

„Holčičko, já ti vždycky říkala, že všechna ta dřina nepřijde vniveč,“ zatlačila si Marie Líbalová slzu v oku. „Chceš ještě jeden pohár?“ nabídla jí.

„Ne, raději už ne. Půjdu si teď na chvilku odpočinout. Promiň, Martino.“

„Já už se stejně chystám k odchodu. Čekám tu na Tomáše, aby nás odvezl domů. Nějak se zpozdil.“

„Ahóój, prcku,“ políbila Valentýna Mikulku na tvářičku a objala sestru.

Potom se odebrala do svého pokoje, kde si lehla na tvrdé lůžko, které je prý lepší na páteř, jak jí vysvětlila matka. Lehla si na něj a téměř okamžitě usnula. Zdálo se jí, jak ji někdo fiktivní sladkobolně, něžně líbá a ona toužila snít dál a dál.

*

Dny, které nastaly, se daly nazvat hektickými. Lidé z kosmetického studia měli udělat před focením do módního časopisu Modern Garments z Valentýny nadějnou krásku s dívčím půvabem, kterou už beztak byla, jak ji ujistili lidé z kosmetického ústavu i její nový šéf Morris. Valentýna podstoupila strhnutí světlých chloupků na nohou, což jí až vehnalo slzy do očí, zvláště tehdy, když jí kosmetička zbavovala i chloupků ze slabin.

„Hotovo, jděte si omýt vosk z nohou.“

Když se Valentýna ocitla sama ve sprchách, pustila vodu a se zadostiučiněním si přejela po hladkých lýtkách. Musela uznat, že ten tak trochu bolestivý zákrok stál za to, a spokojeně se osušila ručníkem.

Dále ji čekalo dopolední cvičení ve fitcentru, kde se zpotila natolik, že se těšila znovu do sprchy. Její tělo, rozvíjející se jako poupě divoké růže, příjemně bičovaly pramínky vody. Byla v dobré fyzické kondici a zvykla si pod vedením své matky Marie na tvrdý dril.

U kadeřnice z kosmetického ústavu v Praze téměř nebylo co řešit. Valentýna měla nádherné, těžké kadeře s leskem starého zlata, takže kadeřnice pouze zastřihla konečky vlasů a potom jí vyrobila speciální vlasovou masku s vyživujícím efektem.

Valentýna seděla spokojeně před velkým zrcadlem a pak se podívala na hodinky a požádala kadeřnici, zda by už masku nesmyla, protože by jinak nestihla kosmetičku, pedikérku a manikúru.

V poklusu stihla vše potřebné. Manikérka jí podbarvila nehty na bílo a potom je jen přetírala bezbarvým, zpevňujícím lakem.

Právě, když se pečlivě věnovala nehtům na její levé ruce, zazvonil Valentýně v kabelce mobilní telefon.

„Jestli chcete, podám vám ho,“ nabídla jí ochotně sympatická žena a na okamžik se přestala věnovat jejím nehtům. „Tady je,“ podala jí mobil. Valentýna zmáčkla tlačítko a představila se.

„Tak jak je na tom naše nová hvězda? Za hodinku začínáme s focením,“ ozval se hlavní muž z castingu. Ačkoliv právě on Valentýně nabídl fotografování pro katalog Modern Garments, věděla o něm pouze to, že mu přezdívali Morris Užij si to.

„Ještě jsem nebyla u kosmetičky a na soláriu,“ polekala se Valentýna svého časového skluzu.

„Dobrá, vy sama víte, co je nutné, užijte si to. Pošlu tam pro vás auto, ale pospěšte si.“

„Ano, pane Morrisi, pokusím se všechno urychlit,“ přislíbila šéfredaktorovi módního katalogu.

„Dobře, nafotíme zatím podprsenky a plavky necháme na vás, dokonce mi bylo řečeno, že máte v pase osmapadesát centimetrů… jíte vůbec?“

„Občas,“ oplatila mu vtípek a teprve potom si uvědomila, že mluví se svým nadřízeným.

„Dobře,“ zasmál se krátce a dodal: „Nejste suchar, to se mi líbí. Tak ať vás tu mám co nejdříve, moc na vás spoléhám,“ pronesl vážně a ukončil hovor.

Valentýna si na cestě k východu přečetla celkovou sumu za více než půl dne šlechtění a překvapeně hvízdla. Raději si účtenku uschovala mezi dokumenty, protože módní agentura CKP totiž přislíbila, že veškeré účty za návštěvu kosmetického salónu proplatí.

Valentýna vyběhla před budovu a rozhlédla se. Na protějším chodníku, přímo před značkou zákaz parkování, stálo auto s velkým žlutým logem CKP. Doběhla k němu a řidič složil znuděně noviny a otevřel dveře vozu.

„Nezlobte se, že jste na mě musel tak dlouho čekat. Dřív jsem to nestihla.“

„To nic… pracujete pro agenturu poprvé?“ zpozorovala v jeho tváři náhlý zájem.

„Ano, jak jste to poznal?“ usmála se na něho.

„Známější modelky si mě málokdy všimnou. Jsem pro ně další šuplík na silonky, v lepším případě robertek, který použijou, když je pryč jejich přítel,“ rozesmál se, zatímco Valentýna se začervenala.

„Nastupte si, já jsem Zdenda. Říkají mi tak všichni.“

„Těší mě, Valentýna,“ prohodila. „Mně zas občas říkají Týna.“ Zatímco řidič zařadil, jeho pasažérka si ho potají prohlédla. Byl typem muže, před kterým ještě donedávna klopila oči a cítila, že nemůže dýchat.

„Vy máte tak suprový tělo,“ položil ruku na její koleno. Prudce sebou trhla a zalhala: „Já už mám přítele.“

„Tak pardón, chráněná krajinná rezervace. Musím říct, že mu závidím.“

Zdeněk mluvil celou cestu, a když zastavil před fotoatelierem, dodal: „Hezky se mi s tebou povídalo, Týno.“

„Čau, Zdendo,“ políbila ho na tvář, protože se chtěla tak trochu vytáhnout před Dianou a ostatními třemi modelkami, které si vyšly ven na kopeček zmrzliny.

„Tak sis ho už otestovala?“ zasmála se jedna z dívek. „Zdenda – ten ho hned vyndá.“

Zdeněk mezitím naštěstí odjel a Diana Ebrová táhla Valentýnu dovnitř fotoateliéru.

„Je tu dusno k padnutí, ale Morris už tě sháněl. Radši jdi hned za ním. Já za chvilku přijdu, jen si zaskočím za mou prdelkou Ondrášem.“

„Dobře,“ přikývla Valentýna povolně a spěchala vyhledat pana Morrise.

„Á, moje bílá labuť. Užila sis to?“ přivítal ji Morris. Vzal si krejčovský metr a ona vnímala, aniž věděla jak, jeho ruce všude na svém těle, jako by je náhle měl čtyři, ne dvě. To se vzápětí prudce změnilo, když do fotoateliéru vtrhla Marie Líbalová a udělala jí před děvčaty takovou ostudu, že měla chuť někam utéct. Odkráčela dozadu do šaten modelek, kam nikdo kromě lidí od fochu nesměl, a zašla na toaletu, vyvolat si zvracení po kakaových sušenkách, které zblajzla celé, jako by se hlady přestala ovládat. Postávaly tam dvě už zkušené modelky a pokuřovaly.

„Přestávka!“ křikl do amplionu Morris a šel si dát kávu s rumem.

„Udělala ti ostudu, co? Má to svý výhody, být plnoletá. Já svou matku taky nesnášela. Jsem z pasťáku, ale tady je zajímá jen tohle,“ vzala svá poměrně velká ňadra do dlaní.

„Vy jste tu fotily ty podprsenky?“ napadlo Valentýnu.

„Jo,“ řekla ta druhá a vyfoukla kouř. „Dáš si taky?“ nabídla jí cigaretu.

„Ráda, díky,“ vzala tu věc do ruky na vzdor matce a cizí modelka jí připálila. Valentýna nekouřila poprvé, trénovala to už ve škole s kluky, kterým při pohledu na ni začínala dříve puberta.

Kouření ji trochu uklidnilo a pak se vydala za kosmetičkou, aby ji připravila na focení v plavkách.

*

Sotva uplynula doba přestávky, kterou si vydupali zejména kuřáci, mezi které patřil naštěstí také sám Morris, zavolal si vizážista Valentýnu dozadu. Ta spatřila Dianu přisátou k vysokému, plavému muži, s nímž se pohled Valentýny ihned napjatě setkal. Zatím ještě nikdy neviděla u nikoho tak temně modré oči. Muž se snažil vymanit z Dianiny náruče, zatímco ona ho rozverně hryzla do ucha.

„Tak dej mi už pokoj, Didi. Musím taky něco dělat,“ uzavřel jí rezolutně svou náruč a ona hlasem, který Valentýna neznala, škemrala – „aspoň chviličku, tam v rohu ve skladu…“

„Nech mě už,“ odstrčil ji tentokrát rezolutně a Diana začala ronit slzy jako zkušený krokodýl.

„Tak nebreč, vezmu tě dneska na večeři… spokojená?“ pohladil ji po paži. Valentýně bylo trapné, že musela celý ten rozhovor vyslechnout, a tak těkala očima po ostatních dívkách.

Uviděla jednu z těch tří nových. Upoutala ji, už když stála venku s kopečkem zmrzliny. Musela to být napůl Arabka či snad vzdálená generace mulatky, velmi přitažlivá a sebejistá. Krášlily ji dlouhé, zřejmě vyžehlené vlasy a její pokožka měla překrásný, karamelový nádech.

„Ahoj,“ pozdravila ji Valentýna, když ji začala líčit jedna z kosmetiček hned u vedlejšího zrcadla.

„Čau,“ podala jí ruku. „Já jsem Mabel. Říká se, že jsi Morrisova nová favoritka.“

„To se opravdu asi jenom říká,“ pozvedla Valentýna upravená obočí. „To bych o tom asi musela něco vědět…“

„No, to asi jo,“ rozesmály se obě a ani jedna z nich si nevšimla nápadně pohledného blonďáka.

„Mabel Izaro?“ zeptal se napolovic snědé krásky.

„Ano, vy musíte být Ondra Adam. Měl jste mi přinést vhodné umělé řasy,“ zadívala se Mabel na toho hezouna a několikrát překvapeně zamžikala těmi svými.

Valentýna na něho nepřestávala civět a on se na ni usmál. „Je to bůh!“ vzpomněla si na slova Diany Ebrové. Musela jí dát zapravdu.

„Promiň, Mabel. Teď se budou fotit plavky a já jsem přišel tady za Klementýnou.“

„Valentýna, jmenuju se Valentýna,“ povzdychla si.

„Ježíš… promiň, mně to v tom dusnu tady vůbec nemyslí,“ omluvil se za netaktnost. „Můžu tě učesat?“ zeptal se nelogicky.

„Já myslela, že od toho tu jsem,“ pronesla hořkokysele a Mabel se rozesmála.

„Jistě… naneseme trochu gelu a provedeme mokrou úpravu, když se fotí plavky. Máš nádherný vlasy, jen trochu nemoderně sestříhaný. Nechceš je trochu prostříhat?“ dotýkal se jich jako tekutého zlata.

„To by mě asi vyhnali z reklamní agentury, kde mám točit šot na regenerační šampon. Vůbec se nedivím, že potřebují reklamu, protože jsem se s ním jednou umyla a málem mi vypadaly vlasy.“

Mabel se opět rozesmála a pak řekla: „S tebou je vážně psina, kam se hrabe Didi Eberová. Nechceš, abych tě večer pozvala na drink? Nejsem přihřátá, neboj.“

„Já mám ještě hodinu kalanetiky a pak klavír.“

„Škoda,“ pokrčila Mabel rameny.

„A kdybych vás obě pozval já?“ zeptal se Ondra Adam.

„Slíbil jsi přece Dianě, že…“

„…slečna Líbalová na plac!“ pronesl kdosi do amplionu profesionálně sladkým hlasem, podobným těm na bezplatných telefonních linkách. Valentýna se postavila.

„Ty jsi vážně Líbalová? To jméno zní jako příslib…“ nahodil Ondra udičku s úmyslem chytit na ni zlatou rybku.

„Možná, ale ne jako skutečnost,“ setkala se s jeho krásnýma, zvědavýma očima. „A teď mě omluvte, musím už jít,“ pohlédla na sebe v plavkách krátce do zrcadla a vydala se spokojeně za fotografem a svou matkou. Ta poskakovala mezi jednotlivými modely a všechny se jí zdály příliš odvážné. Valentýna se dívala na ten šum a pohyb všude kolem a cítila, jako by za těch pár dní dospěla. Vnímala všemi póry svého svěžího těla, že její dětství je už u konce. Cítila příval síly jako mladé hříbě, a když skončila s focením, přitáhl ji Morris k sobě a zeptal se: “Tak co, užila sis to?“

„Pojď, už musíme jít,“ táhla ji matka za sebou jako nákupní vozík a ona se rozesmála. Chtěla vyvádět nějaké hlouposti a věděla, že ji matka neuhlídá. Začala toužit zbavit se svého panenství, jako by to byla ošklivá vada na kráse. Všimla si cestou k metru, jak se za ní muži začínají ohlížet, a chtěla podvědomě všechen jejich zájem jen pro sebe. Zamyslela se ve voze podzemky nevinně nad přitažlivostí Ondry Adama, a teprve když se ocitly na výstupní stanici metra, vrátila se s povzdechem do nevyhovující klece reality.

*

Dalším malým, ale ne bezvýznamným stupínkem ke slávě se mělo stát focení u moře až kdesi v Karibiku. Matka Valentýny si vydupala, že pojede také. Její neustálé dohlížení na morálku své dospívající dcery Valentýnu přivádělo do trapných situací, uráželo ji a v podstatě vhánělo do náruče prvního zkušeného muže, který si ji zkrotí a osedlá jako mladou klisničku.

Pluli na jeden z malých překrásných ostrůvků, sotva čnících z mořské hladiny. Valentýna chodila po palubě a bavila se prozatím kousky delfínů doprovázejících loď.

Přišel za ní Morris ve strakaté plážové košili s krátkými rukávy. Opřel se o zábradlí a voněl tabákem tak intenzivně, až se Valentýně zatočila hlava. Odhalil v úsměvu zažloutlé zuby a cosi jí říkal. Valentýna se ale po chvíli omluvila, že jí není dobře a spěchala do své kajuty. Na chvíli si lehla a příjemné houpání ji uspalo. V mrákotách cítila, jak jí kdosi příjemně hladí mezi nohama. Myslela si, že je to sen, ale když se více probrala, zjistila, že v její kajutě je s ní Morris a že nemá kalhoty. Málem vykřikla, ale když spatřila Morrisův povadle trčící úd, překvapeně zmlkla a hleděla poprvé v životě na tu věc. Prohlížela si vzrušením zarudlý pyj a posléze se pokusila o únik z kajuty.

„Počkej, užij si to,“ dýchl na ni Morris alkoholové výpary. Začal ji jazykem dráždit mezi nohama, a když vzal do úst její klitoris, neudržela se a vzrušeně zasténala. Zatnula prsty do pokrývky a už nedokázala zkušeného sukničkáře od svého panenského těla odstrčit. Pocity se v ní stupňovaly a náhle se svět rozskočil a ona prudce vykřikla a těžce dýchala.

„Teď udělej tu službu i mně,“ vyzval ji Morris. Vsunul jí pomalu úd do úst a začal se uspokojovat. Po chvilce Valentýna ucítila v ústech cosi mokrého a zvedl se jí žaludek. Morris se zachvěl, zatímco jeho pyj se po chvíli začal zmenšovat.

Oba zaslechli, že někdo kráčí směrem ke kabině Valentýny a Morris si bleskurychle natáhl kalhoty a kalhotky, které stáhnul Valentýně, si narychlo nacpal do kapsy.

Valentýna si stáhla dolů šaty a v té vteřince právě dovnitř překvapeně vstoupila její matka.

„Dobré dopoledne, paní Marie. Do večera budeme kotvit v zálivu. Doufám, že vy a vaše dcera se mnou dneska povečeříte.“

Matce se objevil úsměv na rtech. „Velmi rády,“ přikývla a Morris odešel.

„Zdá se mi, že… jak to jenom říct… pan Morris vyhledává mou společnost,“ pochlubila se Marie Líbalová. „Možná, že je to ještě předčasné, ale chtěla bys jistě takového otce, jako je on… je vážně šarmantní. Vždyť tvůj pravý otec, když umíral, mi sám řekl: ‚Jsi ještě mladá, najdi si někoho, až tady už nebudu…‘ Nepůjdeš na svačinu?“ zeptala se své dcery.

„Ráda,“ pokývala Valentýna hlavou a neustále přemýšlela o tom, co se stalo. Nevěděla přesně, jestli jí Morris zbavil panenství, protože o takových věcech se u nich v rodině nikdy nemluvilo. Ale pak si uvědomila, jak to jednou viděla dělat velbloudy v ZOO, a usoudila, že ne. Matka jí tenkrát jen řekla, že si spolu hrají, a odtáhla ji pryč.

Valentýna s povzdechem vstala z postele a zamířila ke dveřím.

„Kam jdeš?“ zeptala se jí matka zářící tichým štěstím v důvěře, že se o ni Morris zajímá.

„Jdu se na chvilku projít po palubě.“

„Nenachlaď se, je už večer a fouká tam vítr.“

„Já se raději převléknu. Vždyť je pomalu čas večeře,“ začala se Valentýna hrabat ve skříni a hledala vhodné oblečení. Nakonec vybrala kalhotový kostýmek modrošedé barvy a na krk si připjala zlatý řetízek s podkovičkou a čtyřlístkem.

Nikdy neviděla tak úchvatný západ slunce, jako na ostrově, kde zhruba po půl hodince zakotvili. Cítila, jak přes ni někdo přehodil teplou deku a tiše ji objal.“ Trochu se polekala, ale nedala to na sobě znát. Obrátila tvář k nejhezčímu muži, jakého kdy viděla. Ondra Adam ji lehce pohladil po paži a pak jí řekl: „Příroda se zkrášlila jen kvůli vám. Hezčí západ slunce jsem neviděl. A vy sama jste jako slunečnice.“ Ondra jí zdvihl bradu a pokusil se ji políbit.

„Ne, ne!“ ucukla a vymotala se z deky.

„Co se stalo?“ pozdvihl obloučky obočí.

„Vždyť chodíte s Dianou Ebrovou a já jsem její nejlepší kámoška. Myslíte, že ji podtrhnu? Miluje vás.“

Ondra se zhluboka rozesmál a pak jí náhle řekl něco šokujícího. „Diana se na mě vykašlala, leze teď za starým Morrisem. Je to pracháč a já se mu nemůžu rovnat.“

„Kde je teď?“

„Kdo?“

„Diana.“

„Viděl jsem jí vcházet do Morrisovy kajuty. Tak co s načatým večerem?“

„Počkej chvíli,“ požádala Valentýna Ondru. „Hned jsem zpátky.“

„Jako gazela seběhla dolů a uslyšela z kajuty rytmické vrzání a povědomé sténání. Lehce vzala za kliku a zjistila, že je zamčeno. Uslyšela Morrisův chraplavý hlas a Dianin smích. Plivla Morrisovi na boty ležící za dveřmi, a jako by se v té chvíli zbavila něčeho nepotřebného. Nemohla ale být teď na Morrise nápadně protivná, aspoň do té doby, než bude katalog Modern Garments v oběhu. Rozhodla se ale, že propagovat modely CKP na molech nebude, protože ji předvádění modelů neuspokojovalo tak, jak čekala. Vyběhla zpět na palubu a zadívala se znovu do Ondrových očí.

„Už ti někdo řekl, že jsi velice hezká?“ přešel i Ondra na tykání. „Nechtěla bys se mnou chodit?“ zatvářil se jako malý kluk. „Víš, vrátila jsi mi pro muže mého ražení něco hrozně vzácnýho – určitý druh nevinnosti, kterou jsem ztratil už dávno. Stydím se před tebou jako panic,“ rozesmáli se oba a on jí obemkl paží záda a šli společně na večeři. Moc si rozuměli a Diana, Morris i Valentýnina matka, sedící společně u stolu, se tvářili velmi překvapeně, když si ti dva podávali kuličky hroznového vína z úst do úst a oba zářili souzněním, které našli dnes večer. Po večeři se vydali ruku v ruce na pláž, usedli na pobřežní skaliska a nechali na sebe cákat vodu tříštící se pod nimi.

„Abys nenastydla,“ prohodil. „Čeká tě přece to focení.“

„Ano,“ přikývla. „Víš, říkají se o tobě různý zkazky. Morris tě nazval vypočítavým prevítem, Mabel Izaro dokonce parchantem bez srdce. Varovali mě před tebou, ale… mně připadáš docela fajn.“

Ondra plivl daleko do moře a pak řekl: „Věř jim, já jsem opravdu mizera. Pojď, ségra, už se dělá chladno,“ laškoval.

Vrátili se pozdě v noci a ona se cítila Ondrou celá zmámená. Když se dívala do jeho očí, viděla v nich podivnou dálku a smutek.

„Jsem rád, že nejsi jako ostatní holky. Lehce se dotkl prstem jejích rtů a objel jejich konturu, jako to dělají slepci. „Tak dobrou,“ prokmitl v jeho tváři úsměv, který ihned opět pohasl.

„Tak ahoj,“ urovnala mu pramen vlasů, který mu spadával do čela.

Valentýna zjistila, když se doplížila tiše a bez bot do kajuty, kterou sdílela společně s matkou, že Marie Líbalová už spí. Vlezla si na své lůžko a zavřela oči. Cítila, jak jí srdce buší v hrudi jako splašený kůň. A když si urovnala myšlenky v hlavě, pochopila, že má Ondra Adam teď její srdce v rukou a ji už nezajímalo, co s ním provede.

*

Práce na focení snědých, opálených dívek, která probíhala většinou na pláži a u plavek i ve vodě, nebyla žádná zábava, ale tvrdá práce. Valentýna musela jednu jedinou fotografii fotit stále dokola. A zvládnout to s neustále s uvolněným úsměvem na rtech vyžadovalo disciplinovanost.

„Tak, víc se pohybujte, Týno, drahoušku,“ hovořil Morris do amplionu. „Výborně, vjeďte si rukama do vlasů a úsměv, póza, obrat... pocákejte ji někdo vodou, ať se třpytí… tak a znovu… pořád to ještě není ono.“

„Nezlobte se, já nerada,“ promluvila na nezúčastněně se tvářícího fotografa, když jim kvůli ní zašlo slunce a nastala přírodou vynucená pauza. Všichni se ochlazovali studenými drinky a někdo řekl: „Viktore, zahraj něco!“

„Myslím, že se to teď nehodí,“ promluvil hlubokým hlasem muž po Valentýnině pravici.

„Ale ano, ano,“ ozvalo se ze všech stran. Někdo zaskočil pro kytaru a muž na ni zahrál zkušeně pár akordů. Potom se obrátil s líným zájmem na Valentýnu a promluvil na ni: „Zpívejte. Cokoli, já se k vám přidám.“

„Jak myslíte,“ zasvitly Valentýně v úsměvu bílé zuby. A pobřežím až ke střapatým palmám se rozezněl její hlas. Vysekla part Rusalky a její vyzyvatel ten zpěv podbarvoval hudebním nástrojem, který se k tomu vůbec nehodil. Valentýna ale ani doprovod nepotřebovala. Položila do zpěvu své zmateně bušící srdce a profesionalitu dlouholetého, i když amatérského snažení, což způsobilo, že se její školený hlas rozléhal po pláži jako zpěv vodní sirény. Všichni zmlkli a omámeně na ni hleděli. Když dozpívala, rozhostilo se naprosté ticho. Teprve po chvíli se spolupracovníci vytrhli z krásného zážitku a sklidila velký potlesk. Ten rozložitý muž, který hrál na kytaru, jí vysvětlil“ „Tohle všechno tady je jen na chvíli. Milujete modeling?“ zadíval se Valentýně upřeně do očí.

„Já vlastně nevím… je to jenom o kráse, která rychle pomíjí. Ale zase se podívám po světě…“

„Zpíváte nádherně. Je to něco mezi zpěvem nevinného andílka a sexy kočičky. Zní to tak tajemně a nádherně… tady máte vizitku a stavte se v Praze v mém hudebním studiu,“ podal jí stříbřitou vizitku. Valentýna se na chvíli zadívala do jeho očí a zamrazilo ji. Možná i kus ledu měl v sobě větší žár, nežli ten tajemný neznámý.

Když odešel, pohlédla na vizitku a přečetla si, že je to skutečně majitel nahrávacího studia a jmenuje se Viktor Fric. Ačkoliv celý štáb pobyl ještě den dva na malebném ostrůvku, už ji více nevyhledal. Valentýna se stejně zajímala pouze o Ondru. Přátelství s Dianou Ebrovou proto vzalo za své a ta se dívala skrz Valentýnu, jako by byla vzduch. Nejblíže jí nyní byla mulatka Mabel Izaro. Ostatní děvčata jedna druhou urážela a pomlouvala, nehledě na kruté žertíky, jako například to, že jednu nadějnou modelingovou favoritku v noci tři dívky ostříhaly téměř dohola. Valentýna tomu všemu stála stranou a pobyt na ostrově se jí už nezdál zdaleka tak romantický. Nebýt přátelství Ondry Adama, asi by rezignovala úplně. Ze zákulisních tahanic jí bylo na nic.

Šla si zaplavat do lákavě chladivé vody až k večeru, když všichni většinou popíjeli. Byla na pláži sama, nebo se aspoň domnívala, že sama je.

Spatřila kdesi v šeru, jak se k ní blíží v moři jiný plavec. Když neznámý připlaval blíž, poznala Viktora Frice. Doplaval pod mořskou hladinou až k ní a řekl: „Vracím se, támhle za tím útesem se pohybuje menší žralok. Vzal ji náhle do náruče a donesl ji až na pláž, kde je přesto omývala voda v pravidelných intervalech. Položil ji do písku a ona se cítila jako hypnotizovaná, zatímco jí svlékl spodní část plavek. Pak do ní prudce vstoupil a ona cítila intenzivní bolest. Začaly se jí po tváři koulet slzy; bral si ji bez kousku ohledu na ni. Vůbec se jí to nelíbilo a on, když vybil svůj sexuální chtíč, jí slíbil: „Přijď v Praze určitě za mnou. Udělám z tebe hvězdu, přísahám. Ale spát s tebou budu jenom já, a kdyby se vyskytl někdo tak drzý, že by mně chtěl pomáhat, nechám mu zlámat nohy. A teď už plav.“

Valentýna tiše štkala a chvěla se. Pozdě večer se krátce setkala s Ondrou. Matka jí už nedělala problémy, byla nadšená jejím úspěchem a zapomněla úplně na ostražitost po boku starého Morrise, zvaného Užij si to.

Ondra ji pozval na malou taneční zábavu a dříve, než ji objal v útlém pase, zeptal se zvědavě, napůl profesionálně, na její míry.

„Zdáš se mi neskutečná,“ pohladil ji po obnažených zádech. „Ale něco tě trápí. Ty jsi plakala?“

„Devadesát, padesát osm, osmdesát devět,“ řekla mu Valentýna a připadala si, jako by byla na tanečním parketu dvakrát. Jedna Valentýna tančila a sdělovala své míry, jako kdyby byla nadějná favoritka na dražbě do harému, a ta druhá se na ní dívala seshora tak trochu pohrdavě a byla čistá jak květ lilie.

„Chceš znát i moji míru?“ zašeptal jí Ondra horce do ucha.

Valentýna se mu vytrhla a běžela ze všech sil ke své kajutě. Sotva k ní doběhla, otevřela dveře, zabouchla je za sebou a uzamkla je v poslední chvíli. Musela si vzít tampon, protože krvácela, a pak si lokla trochu matčiny slivovice.

„Promiň, nezlob se, já jsem moc pil,“ začal ťukat Ondra na dveře kabiny, kterou před chvílí uzamkla. „Nesuď mě, koťátko. Já ti přece nechci ublížit. A pokud by chtěl někdo ublížit tobě, rozbiju mu hubu.“

„Odejdi, prosím tě. Musím si odpočinout.“

„A odpouštíš svému králíčkovi?“ zapředl za dveřmi.

„Ano, ale už prosím tě jdi.“

Rozhostilo se ticho a chvilku potom se ozvalo nové zaškrábání na dveře. „Už jsem ti, králíčku, řekla, abys odešel. Jdu spát, abych zítra neměla pod očima kruhy,“ snažila se, aby se jí netřásl hlas.

„Tady je tvůj králíček,“ zaslechla za dveřmi kabiny Morrisův podnapilý hlas. „Otevři mi, holubičko. Jo, namazal jsem se, abych nemusel pořád civět na tvou matku, tu starou čarodějnici.“

Bylo to právě ve chvíli, kdy si Marie Líbalová šla lehnout do kabiny ke své dceři. Po posledních Morrisových slovech se jí zamotala hlava a ona omdlela.

„Rychle, vodu!“ křikl Morris, který ji zachytil do náruče.

Valentýna odemkla a společně uložili matku na lůžko. Její dcera jí namočila ručník do studené vody a přiložila jí ho na čelo. Do zbytku vody nalila kelímek hořčice , který stál právě po ruce, a obsah vychrstla Morrisovi do obličeje a zničila mu tím drahý oblek.

„To abys vystřízlivěl, ty prase,“ pronesla pevným hlasem.

„Tím skončila tvoje práce pro Modern Garments!“ zrudl Morris vzteky a teatrálně odešel.

Sotva za ním zapadly dveře, vrhla se Valentýna k matce jako dítě, kterým napůl ještě byla.

„Maminko, vzbuď se,“ rozplakala se. Když uslyšela, jak její matka, nezvyklá alkoholu, tiše oddychuje ve spánku, šla si sama také lehnout. Zítra se měli vracet do Evropy a její práce na katalogu skončila. Dívala se do tmy a snažila se usnout. Cítila bolest, kterou ji způsobil velký Fricův penis, takže usnula až k ránu. Brzy, sotva vyšlo slunce, se loď vydala zpět do Evropy. Valentýna tiše spala a její matka ji nebudila, ale zůstala při ní, protože když jí sáhla na čelo, zjistila, že má její dcera vysokou horečku. Čelo měla orosené potem a začala blouznit: „Ne, já nechci!“ opakovala stále dokola.

Přivolaný lékař jí píchl injekci, po které už Valentýna spala jako nemluvně a na všechno zlé ve svých snech zapomněla.

2. kapitola

HLEDÁNÍ IDENTITY

„Nevím, proč mi nedovolíš vyjít ven, za svými diváky. Připadám si jako za živa pohřbená v mauzoleu, “ postěžovala si už známá hvězda pop music Adriana na účet svého bodyguarda. Její první osobní strážce Pepa byl téměř dvoumetrový habán, který vzbuzoval respekt už svým vzezřením. Ale Adriana velice dobře věděla, že pod slupkou tvrdého chlapáka se skrývá pacifista, který by neublížil ani mouše, a dokonce je vegetariánem z přesvědčení.

„Jeden z diváků měl u sebe tohle,“ přešel Pepa místnost a ukázal jí velkou dýku se zubatým ostřím. „Chcete ještě mezi ně?“

„Dobře, poslechnu tě. Nech mě chvíli odpočinout po tom benefičním koncertu, mám nějakou migrénu. Ať mi uvaří kávu a nechci už dneska nikoho vidět až do večerní autogramiády.“

Adriana si dala nohy na stolek a zamyslela se. Uvědomila si, že nebýt Pepy, už mohla být mrtvá. Po snůšce anonymů uzavřela své srdce divákům a cítila se prachbídně. Na stolku se nalézala její podobizna z doby, když jí bylo šestnáct let. Uviděla v duchu samu sebe, právě když lámali květ její nevinnosti. Zavřela oči a podala se vzpomínkám…

*

„Proboha, co jsi to udělala?“ slyšela Valentýna Líbalová, když své matce prozradila, že je těhotná.

„S kým to máš?“ zatřásla matka s Valentýnou. „Otěhotněla jsi v patnácti letech, proboha, co budeme dělat? Půjdeš na zákrok.“

„Už je pozdě,“ oznámila jí Valentýna.

„Musíme se vypařit. Dobře, tak to dítě donosíš, ale dáš ho ihned k adopci. Nemůžeme podkopávat tvoji kariéru.“

„Fajn,“ utvořila se Valentýně vráska nad nosem, jak uvažovala. Nemilovala otce svého dítěte, a proto jí osud nemluvněte byl vlastně lhostejný.

„Sbalíme se a pojedeme na chatu, kousek od Českého ráje,“ řekla matka. „Chtěla jsem ji už dávno prodat, a teď jsem ráda, že jsem to neudělala. Nesnáším to tam, tvůj otec si tam vozil své milenky.“

„Táta přece… byl to skvělý táta,“ podivila se Valentýna.

„Ano, byl i dobrým manželem. Nikdy nás nenechal bez koruny a choval se k nám hezky. Ale věrný mi nikdy nebyl, s tím si hlavu nelámal. Teď už se ti s tím můžu svěřit, už nejsi nevinné dítě.“

„Tak já se jdu balit, mami,“ pohladila jí Valentýna po prošedivělých vlasech.

„Já taky. Jsem ráda, že to bereš tak rozumně.“

Ještě toho odpoledne vyjeli na chatu, a do večera se před nimi vztyčila útulně vypadající budova s dřevěným obložením.

„Tady je to bezvadný,“ usmála se Valentýna. Vystoupila z auta a v tu chvíli se ozval její mobil. Podívala se na displej a spatřila, že jí volá Ondra Adam. Zmáčkla tlačítko a ozvala se. Cítila, jak se jeho hlas vtírá do jejího rozervaného bytí.

„Koťátko, což takhle pozdní večeře ve dvou v zahradní restauraci… jsi tam?“ ozval se Ondra.

„Ráda bych, ale nejsem v Praze a asi tam nějakou dobu vůbec nebudu.“ Slyšela, jak si povzdechl a řekl: „Tak to je mi líto. Jo, víš, co je novýho?“

Když Valentýna mlčela a naslouchala jeho hlasu jako hudbě, dodal: “Diana Ebrová je novou milenkou Morrise. Bude hvězdou zimního katalogu Modern Garments. Všichni nepochybují o tom, že tak velký prostor v letním katalogu, co právě vychází, jsi získala, protože jsi jeho expřítelkyně. Morris se po tobě dokonce ptal. Sháněl se, kde jsi, a prý je nervózní z toho, že tě čeká předváděčka oděvů pro firmu CKP a nejsi k zastižení.

„Vždyť mě vyhodil! Hned potom, co jsem mu vlila vodu s velkým kelímkem plnotučný hořčice do ksichtu a na sako.“

Ondra Adam se rozesmál. „Ty divoško! Morris je vznětlivý, ale brzy na urážku zapomene. Kdy se uvidíme?“

„Asi tak za půl roku. Jsem momentálně mimo Prahu.“

„Děláš si srandu?“

„Ne, vůbec ne,“ oznámila mu hlasem plným rezignace.

„Tak kdybys měla cestu do Prahy, stav se u mě. Ahoj.“ V mobilu to cvaklo – Ondra zavěsil. Věděla, že ho ztrácí, ale pravý stav věcí nesměla prozradit ani jemu, svému příteli.

Zvědavě vešla do chaty, rozsvítila a rozhlédla se kolem. Ve vestibulu stály dva pilíře z kamenů, které podpíraly dolní část chaty. Neexistovaly tam dveře, vše byla jedna jediná místnost oddělená pouze umělými palmami a jinými napodobeninami vegetace.

„Pojď, povečeříme,“ navrhla Marie Líbalová a začala načínat konzervu. Byla mizerná kuchařka, a proto Valentýna vyrůstala převážně na studené stravě.

„Taky jsem byla tak mladá a hezká, jako ty,“ sdělila své dceři znenadání. „Ale tehdy byla jiná doba a za něco takového, co jsi provedla ty, by mě otec vyhodil z domu.“

„Mami, jak ses vlastně s tátou seznámila?“ nahodila Valentýna udičku své zvědavosti.

„Když jsem byla mladá, neexistovaly diskotéky, ale říkalo se tomu čaje. Seznámila jsem se na nich s vojákem se smyslem pro humor a osobním kouzlem, i když byl o pár let mladší. Brzy ale byl převelen a já se vlastně nedozvěděla kam. Bylo mi z toho moc smutno a každého muže jsem srovnávala s ním. Zůstala jsem sama.

Jednoho dne, asi po půl roce nato, se náhle objevil u našich dveří s kyticí a požádal mě o ruku. Ještě se ti musím s něčím svěřit, řekl tehdy – pamatuju si to, jako by to bylo včera: ‚Čekám s jednou dívkou děcko, ale nechci si ji vzít. Budu jí platit alimenty, ale za ženu chci pouze tebe.‘ Vzali jsme se a přibližně za rok ses narodila. Teprve potom jsem se dozvěděla o téhle chatě a jeho dvojím životě. Milovala jsem ho, ale nechtěla jsem ho ztratit úplně, a tak jsem mu ty jeho zálety tolerovala a tvářila se, že nic netuším. Ani nevíš, co jsem se naplakala, sama v manželské posteli a s vědomím, že souloží s nějakou mladší právě tady,“ skončila její matka hořce. „Nejradši bych to tu podpálila.“

„Ty jsi otce aspoň milovala, to já otce svého dítěte nenávidím,“ prozradila Valentýna. „Nezlob se, jdu si lehnout.“

„A večeře?“ zvedla matka oči od kotlíku.

„Já nemám hlad, dobrou noc,“ odkráčela Valentýna do podkroví také obloženého dřevem. Našla tam dva nevelké pokojíky a vstoupila do jednoho z nich. Bylo tam měkoučké lože na rozdíl od toho jejího pražského. Vlezla si nahá do nadýchaného lůžka a ještě chvilku přemýšlela smutně o Ondrovi, než tiše usnula.

*

Ráno Valentýnu probudil ptačí koncert z nedalekého hájku, předvoje lesnaté krajiny, obemykající vstup do pískovcového království Českého ráje. Nezvyklý ptačí koncert za okny ji sice probudil, ale ještě chvíli spokojeně snila, než vstala a začala se oblékat do sportovního oblečení. Šla si na chvíli zaběhat, aby neztrácela kondici. Když se vrátila, spatřila, že i matka je už vzhůru, protože na stole ji čekal celozrnný chléb, sýr a čerstvá šťáva z pomerančů.

Valentýna se s chutí pustila do jídla a pozdravila s plnou pusou matku. Marie Líbalová podotkla: „Snad ti to těhotenství nezkazí postavu… nejez tolik chleba, budeš za chvíli jako otesánek.“

„Když já mám pořád takovej hlad,“ povzdychla si Valentýna.

„Vždyť říkám, to je tím, že čekáš děcko.“

Valentýna si odskočila na toaletu, kde si uměle vyvolala zvracení. Vrátila se nazpět bílá jako angorský králík.

„Není ti nic, Týno?“ zeptala se matka.

„To jenom ty těhotenský nevolnosti,“ zalhala Valentýna. Popíjela nyní už jenom samotnou šťávu z ovoce.

„Co kdybychom se vydaly na túru?“ navrhla matka. „Široko daleko kolem je přece nádherná pískovcová krajina.“

„Tak dobře, mami. Radši teď, dokud tam ještě vylezu a nejsem jako balón.“

„Mohla jsem to tušit, že tě tam při focení plavek někdo svede. Neuhlídala jsem tě. Kdo je vůbec otcem tvého dítěte?“ zajímala se opětovně Marie Líbalová.

„Je to člověk, kterého už nechci až do konce života vidět a jeho jméno už teď není důležitý.“

„Já jen myslela, kdyby to byl pracháč, mohli bysme požadovat odstupný.“

„Ne, mami, zapomeň na to, “ mávla Valentýna rukou a vydala se do své ložnice. Po chvilce váhání vyťukala na mobilu číslo Ondry Adama. Nevěděla, co mu říci, ale toužila opět slyšet jeho příjemný hlas.

„Ahoj, kočičko,“ ozvalo se už po třetím zazvonění. „Zmizela jsi a nikdo neví kam… můžu za tebou někam přijet?“ zajímal se. „Nechci, abys mi proklouzla mezi prsty jako kadeře tvých vlasů… nevím proč, ale scházíš mi.“

„Já budu zítra točit reklamu na ten hroznej šampon. Mohli bychom spolu poobědvat, i když tě možná čeká překvapení,“ pohladila si vzedmuté bříško.

„Moc se těším… ale kde?“ zeptal se Ondra.

„Třeba Pod kaštanem v půl jedné.“

„Můžeme do restaurace, nejsem tak chudý, abychom jedli řízek z igelitového pytlíku pod jírovcem,“ rozesmál ji Ondra.

Valentýna zaslechla, jak její matka kráčí do schodů a pronesla: „Musím už končit, pa.“

„Nemáš tam nějakýho chlapa?“ zazněl v telefonu žárlivý hlas Ondry. Valentýna si ještě nezvykla, co to dělá s muži být v její přítomnosti. Pocítila náhlou radost a řekla mu: “Ne, jsem tu jenom s matkou. Tak ahoj zítra,“ nečekala na jeho reakci a rychle vypnula mobil.

„Ty nejsi ještě oblečená? Co jsi tu dělala?“ padl do očí Marie Líbalové Valentýnin mobil. „Tys mu volala?“ zarazila se.

„Komu?“ zatvářila se Valentýna nevinně.

„Otci tvého dítěte,“ zamračila se její matka.

„Tomu? Ale ne… jen jednomu kamarádovi.“

„Nepoučila ses už o tom, o co chlapům jde? Obleč se a já na tebe počkám dole.“

„Dobře, mami,“ sklopila Valentýna oči a začala hledat čisté tričko. Těšila se na zítřejší setkání s Ondrou a dobře věděla, že by byl jistě rád víc než jejím pouhým přítelem, ale rozhodla se, když scházela ze schodů, že už si nikoho k tělu nepustí.

Sotva však vyšli po pěšince vyšlapané lesní zvěří, vrátila se Valentýně barva do tváří a nabírala s rozkoší čerstvý vzduch do plic, přivyklá jinak pražskému smogu. Už se netoužila s nikým milovat – po jediném zážitku s brutálním Viktorem Fricem. Jedla lesní jahůdky a cítila se skvěle… Náhle něco zašustilo a ona zahlédla hada, jak vystřelil z jahodiní na slunečné stráni a krátce se jí zahryzl do nohy, než rychle zmizel v lesíku.

Valentýna to oznámila matce, která okamžitě zavolala sanitu a pomáhala jí po lesní cestě směrem k asfaltce.

„Nemůže to ohrozit miminko?“ zeptala se budoucí matka plačtivě, ačkoliv se jednalo o Viktorovo děcko.

„To já nevím, holčičko,“ povzdychla si Marie Líbalová. „Doufejme, že ne, abys neporodila mrzáčka.“

„To jsi mě tedy fakt povzbudila,“ pohlédla na ni krátce její dcera.

„K tomu, abys počala, tě asi taky nemusel nikdo dvakrát pobízet, zlato,“ dodala její matka zatrpkle.

„Křivdíš mi, mami,“ odvrátila hlavu, aby skryla slzy, které se jí draly do očí.

Když je sanita našla, udělalo se Valentýně nevolno, a tak jí ihned aplikovali protilátku.

„Nemůže se nic stát dítěti? Víte, jsem těhotná,“ zeptala se lékaře.

„Hospitalizujeme vás tak na den, dva a budeme vás i plod pozorovat.“

„Ne, to nepřipadá v úvahu… zítra musím být v Praze.

„Chcete snad ohrozit sebe i embryo?“ prořízl ticho vážný hlas lékaře.

„Ne, to ne.“

„Můžeme o ty dva dny odložit reklamu na šampon, zařídím to,“ řekla překvapivě Marie Líbalová. „Přivezu ti, Týno, do nemocnice věci, teď jen v klidu odpočívej.“

„Tak dobře, mami “ zavřela Valentýna oči a dala si ruku na břicho. Ne, život dítěte ohrozit nechtěla a toužila, aby se narodilo zdravé, i když ho nikdy nestiskne v náručí. Všechno ostatní mohlo vážně počkat. I schůzka s Ondrou Adamem, usmála se plaše sama pro sebe, když spatřila v duchu jeho tvář. Posléze si povzdychla a zklamaně mu zatelefonovala, že musí jejich schůzku zrušit. V duchu ale přemítala o tom, že bude možná lepší, když ji ani on nespatří s outěžkem.

*

Valentýna jako obvykle po několika měsících pobytu s matkou v opuštěné chatce seděla se vzedmutým bříškem na sedačce a sledovala televizi. Ačkoliv právě dnes slavila své šestnácté narozeniny, chyběl dort, svíčky i přátelé. Byla sama a přenášela už o čtrnáct dní Fricem zplozené dítě. Do očí jí vhrkly slzy. Přemítala právě, že ji po více než půlročním odloučení opustili téměř všichni přátelé. Nikdy na ně beztak zásluhou Marie Líbalové neměla moc času, protože byla plně vytížená školou i zájmovými kroužky. Najednou byla sama a rozhodla se, že až porodí, vezme život do svých rukou tak, aby měla co nejvíce volnosti. Jediné dvě bílé vrány, které si na ni dnešního slavnostního dne po více než půlroce vzpomněly, byly její dvě spolužačky, Olga a Věra, ze kterých se vyklubal časem párek lesbiček. Chtěly jí uspořádat mejdan k dnešním šestnáctinám. Musela je odmítnout a potom už mobil zarytě mlčel.

Valentýna z nudy začala zpívat vypalovačky od Gwen Stefani svým zvučným hlasem, který byl zvláštní svou zastřenou skrytou sexualitou a nevinností zároveň. Zpěv brala Valentýna vždy pouze jako svůj koníček, kterému se v chatě na samotě mohla ovšem věnovat mnohem více.

Vzhledem k tomu, že se dítě mělo skutečně narodit už před dvěma týdny, cítila se celá rozlámaná. Popíjela sama šampus, protože její matka odjela nakoupit.

Náhle cítila, že jí praskla plodová voda a začala raději hluboce dýchat. Četba tlusté publikace Moje dítě ji připravila na blížící se události. Vyťukala číslo na záchranku a zavolala si sanitu, přičemž jí vstoupily slzy bolesti do očí. Konečně zaslechla matčino auto přijíždět po štěrkové cestě.

„Mami!“ zavolala bolestným hlasem.

„Co se děje?“ vběhla Marie Líbalová do chatky.

„Budu rodit a potřebuju do nemocnice, už jsem volala sanitku.“

„Ber to z té lepší stránky, brzy budeš moci excelovat na přehlídkových molech.“

„Já nevím, jestli po tom ještě vážně toužím,“ držela se Valentýna za podbřišek.

„To ty jsi básnila o předvádění oděvů. Teď máš možnost být nahoře, jsi mladičká, zatímco známé modelky už stárnou. Budeš taková princezna modelingu. Nevinná a krásná.“

„Nevinná… no to vážně nevím,“ usmála se Valentýna cynicky skrze slzy. „Za chvíli rodím. A jsou krásnější holky od fochu, než jsem já.“

„To nejdůležitější je kouzlo osobnosti. Nesouvisí to s krásou, jde o určité vibrace mezi tebou a divákem. Úsměv, záře očí, plavý krok… vyřadíš ty slepice, protože jsi šelma. Krásná a nezkrocená. To si hlídej, to je to nejcennější, co máš.“

„Snad máš pravdu, mami. Budu se snažit zůstat čistá v tom bahně, ze kterýho se občas roděj hvězdy… Ááách, proboha, já už tu bolest nevydržím…!“ vykřikla slzící Valentýna.

Obě ženy zaslechly přijíždějící sanitu vjíždět na jejich štěrkem vysypanou cestu a za chvilku už odnášeli saniťáci sténající Valentýnu do sanity. Matka si s objemným zavazadlem sedla vedle ní na malé sedátko nedaleko lékaře. A tam, ještě dříve, než sanitka dojela do porodnice, povila bolestí zhroucená Valentýna malou Květušku. Sotva zastavili před nemocnicí, jednou provždy odnášela zdravotní sestra miminko pryč, k adopci. A její mladičká matka, cítící zármutek z toho odloučení, unaveně zavřela slzící oči, aby si odpočinula…

*

Bodyguard Pepa vytrhl Adrianu ze vzpomínek, když nakoukl dovnitř jejího apartmánu, který si pronajímala pouze proto, aby bylo vidět, že na to má, a dala tím opět na radu svého manažera Petra Krásného.

„Co je, Pepo. Jsem už vážně unavená a říkala jsem nerušit s výjimkou toho, že by hořel hotel.“

„Nezlobte se, ale tenhle pošuk vás prý dobře zná a chce mermomocí dovnitř,“ omouval se Pepa. „Už jsem ho prohledal, žádnou zbraň nemá…“

V tu chvíli do místnosti vklouzl nezdravě vyhlížející chlápek s mastnými vlasy.

„Buenos dias,“ zašklebil se a Adriana pokynula rukou, aby Pepa zase dveře zavřel.

Příchozí vzal do dlaní její bílou ruku a jakoby mimoděk ji políbil. „Mám pro vás tu informaci… říkal jsem vám, že jsem špička mezi soukromými detektivy. Musíte uznat, že informace o vaší matce jsem sehnal rychle a spolehlivě.“

„Ano, Stanislave. Tak už víte, kde je malá?“ nadchla se Adriana a v rozrušení se naklonila na své pohodlné sedačce směrem k němu.

„No… tak daleko zase nejsem. Došly mi peníze ze zálohy, kterou jsem od vás dostal, a musím sem tam někoho podmáznout, jinak to nejde. Nebo ho dokonce opít do delíria, abych dostal potřebné informace. Z nich pak skládám příběh jako skládanku puzzle.

„Co vůbec víte o mé holčičce, vy žabykuku,“ zamračila se Adriana. „Chcete mě jenom lakovat a tahat ze mě peníze?“

„To bych si nedovolil… mnohé jsem už zjistil. Adoptovala ji jakási paní Horáková. Dá se říct hotová Sirael, nemůžu o ní vytřískat od svých informátorů žádné bližší informace. Jeden pronikl coby sanitář do porodnice, kde se v nestřeženém okamžiku podívá do jejich záznamů. Chce to jen trochu toho času…“

„A peněz, jestli se nemýlím. Podejte mi kabelku,“ přehodila Adriana nohu přes nohu a vylovila tužku a šekovou knížku. Napsala tam potřebnou cifru a šek podepsala.

„Snažte se víc, máte u mě tučnou prémii, jestli uspějete… jinak...“

„Nee, prosím vás, neříkejte o mě Viktorovi, já bych rád zůstal v celku…“ zbledl muž ještě víc, pokud to bylo vůbec možné.

„Já jen chtěla říct, že bych se jinak podívala po vaší konkurenci.“ Věnovala mu unavený úsměv.

„Pro vás všechno… mohla byste se mi podepsat pro mou dceru? Zbožňuje vás. Vás a Madonu.“

Adrianu to donutilo k pousmání. „Je milé být v takový společnosti. Jakže se jmenuje?“ vyndala z desek svou fotku.

„Miluška.“

Adriana zamávala tužkou a podala mu podepsanou fotografii: „Tady ji máte.“

Do apartmánu nahlédl Pepa, a když Adriana přikývla, vystrnadil soukromé očko z její blízkosti.

„Dala bych si drink, stejný jako dneska ráno, ale více ledu,“ oznámila hotelovým telefonem. Skrytě vyhlédla oknem na chodník, kde už stálo pár reportérů a hlavně zástup diváků. Kdo však stále ještě nepřicházel, byl její manažer. Napadlo ji, že možná organizuje ještě stále průběh autogramiády. Byl doslova její pravou rukou, ale nesměla mu za žádnou cenu dát najevo své rostoucí sympatie. Stále ještě nebyla volná… smutně si zakryla oči rukou. Vzpomněla si po delší době na matku a znovu si uvědomila, že nebýt jí, nikdy by z ní nebylo nic více než průměrný pedagog, kterým se měla stát na přání otce. Ale osud ji místo toho odnesl jinam, do víru špinavých událostí se zlatým pozlátkem, do samotného srdce showbyznysu. Poznala ho tenkrát znovu, ve svých bezmála sedmnácti letech. Ale stala se už opatrnější a drzejší než ty naivky, které přišly rovnou ze školních lavic, nepřipravené stejně jako tenkrát ona, a stávaly se snadnou kořistí svých patronů.

Adrianě se skoro chtělo matce po letech odloučení zatelefonovat, ale nenašla prozatím odvahu. Vzpomněla si na ni, na sebe a Morrise Užij si to. Ale to nejhorší mělo teprve přijít. Neodbytně jako vlk po ní, když se po více jak roční pauze ve svých téměř sedmnácti letech opět vrátila, pásl někdo jiný než Morris. Mnohem horší.

Jmenoval se Viktor Fric.

*

Valentýna se po roce a půl znovu vracela do české metropole a cítila příval emocí. Rozhodla se studovat dálkově gymnázium, protože stále z úst své matky slýchávala o neúspěšných modelkách a jejich pádu mezi prostitutky.

Ve volném čase trénovala ve fitcentru a matka ji po zvážení nekompromisně poslala opět na rotoped. „V pase máš celých třiašedesát cenťáků!“ vykulila na ni Marie Líbalová oči. „Přibrala jsi pět centimetrů. Jdi a makej na sobě.“

„Ale já už nemůžu, mami. Jsem zplavená jak kůň.“

„Pamatuj si – těžko na cvičišti, lehko na bojišti. Jdi ještě udělat aspoň pár přítahů.“

„Ale já nejsem na vojně,“ namítla Valentýna.

„To si jen myslíš... Tak už teda pro dnešek jdi do sprchy.“

Valentýna se celá namydlila sprchovým gelem s výtažky z hedvábí a přemítala, jestli zítra nenavštíví ještě jednou solárium, protože si připadala moc bledá. Cítila, jak ji celé tělo po cvičení bolí.

Později se v šatnách, celá nahá, na sebe kriticky zadívala do zrcadla. Rozpustila si vlnité vlasy, které jí kolem hlavy udělaly jakousi aureolu. Připadala si hezčí než před rokem, ztepilejší, a její oči připomínaly dva planoucí smaragdy. Spokojeně se oblékla a vyšla na ulici. Měla své osobní volno a najednou nevěděla, co si s ním počít. Vzpomněla si na své spolužačky, lesbičky Olgu a Věru. Vyťukala v náhlém rozmaru Věřino telefonní číslo a napjatě naslouchala, jak marně vyzvání. Uvědomila si, že číslo na Olgu od přečíslování nemá.

Chtěla už rezignovaně zavěsit, když se konečně Věry dovolala.

„Jsi překvapená, že se ozývám po takový době? Zeptala se jí Valentýna, sotva se přivítaly.

„Nevěděla jsem, co je s tebou, Týno.“

„Zajdeme někam na kafe?“ nabídla Věře.

„Moc ráda. Což takhle naše bistro za hoďku? Víš, chci se trochu upravit.“

„Bezva, Věrko. Počkám tam na tebe. Zatím ahoj!“ Valentýna vyndala z kabelky svou kosmetickou taštičku a vyhledala v ní sytě růžovou rtěnku, kterou doplnila o lesk na rty. Potom chvíli počkala na tramvaj a o dvacet minut později už seděla v malém bistru.

Uviděla, jak po ní pokukuje neoholený a taky zřejmě dost nevyspalý trapně starý playboy. Hleděla zarytě do stolku, aby ho nenapadlo chtít si přisednout.

O několik desítek minut později se objevila ve dveřích Věra a obě dívky se radostně přivítaly.

„Tak povídej, co je novýho? Ještě pořád chodíš s Olgou?“ zajímala se Valentýna.

„Stále,“ přikývla Věra. Byla to rtuťovitá, zrzavá smršť, celkově tak trochu podobná roztomilé veverce.

„A jak se má tvůj brácha?“ napadlo Valentýnu.

„Já to vím, že jsi po něm jeden čas šílela. Vůbec se nezměnil. Nehledí na to, že už má ženu a dítě, a nedovedu si představit, že by se zabil na tý svý motorce… mohl by od minuty rovnou jezdit na pouti v obřím sudu, a bylo by to pořád bezpečnější než ten jeho motokros.“

„Aspoň by si vydělal nějaký peníze a nečekal, že ho pořád bude sponzorovat tvoje teta – ta bohatá,“ pousmála se Valentýna.“

„Jo, takhle se to u nás v rodině bere. Máme bohatou tetu a chudou tetu, bohatou a chudou babičku – ještě že se nemluví o bohatý a chudý dceři, já bych byla ta chudá. To ségra se před měsícem konečně provdala za toho vypelichanýho inženýra s vlastní jachtou… právě teď mají líbánky a brázdí na jachtě vody Pacifiku. Ale co ty? Moc ti to sekne, opravdu. Povídej, jak se máš?“ zavrtěla se na sedačce Věra a upravila si rukou hedvábný šál obemykající její záda a paže.

„Ale, vůbec to nestojí za řeč,“ povzdychla si Valentýna.

„Ty jo, támhleten chlapák, co právě vešel, si asi myslí, jaký je nadsamec,“ upozornila ji Věra. Nemám ráda tyhle typy. Nevědí, že ženu nejlépe uspokojí zase jiná žena. Nemusíš se mnou souhlasit,“ usmála se na Valentýnu. Ta pootočila hlavu a její pohled se setkal s hlubokou modří očí Ondry Adama. Povytáhl obočí a usmál se.

„To je můj přítel, znám ho,“ stoupla v očích ostatních posedávajících dívek do rozměru Tádž Mahalu, když zamířil k ní, sotva ji uviděl.

„Tak nás teda představ,“ založila si Věra ruce.

„Proč ne. Počkej tu chvilku,“ zdvihla se Valentýna a zamířila k idolu jménem Ondra.

„Ahoj, Adonisi,“ pozdvihla mu koutky úst.

„Kde jsi byla tak dlouho, jeptiško?“ Narážel na její černý, splývavý oblek.

„Rozdávala jsem ve Vatikánu kondomy,“ rozesmáli se oba a teprve potom si najednou vzpomněla, proč přišla.

„Ondro, támhle sedí moje kámoška Věra, která by tě hrozně ráda poznala.“

„Když budu chtít, je ještě dneska moje. Já mám rád kořist, když se mi brání. Chci cítit bolest v srdci… Týno, já se chci po uši zamilovat,“ pohlédl na ni a vztáhl k ní ruku, aby ji vzápětí zase spustil, i když se toužil opět dotknout jejích lesknoucích se vlasů, jako před focením v CKP.

„Nemyslím si, že bys ji zajímal, je totiž lesba. Ale stejně, mohl bys s ní aspoň prohodit pár vět? Kvůli našemu vztahu… jsme přece přátelé, nebo se mýlím?“ usmála se Valentýna a hlavu dala uličnicky ke straně.

„Tak jo,“ přikývl a napil se whisky, kterou si vzal s sebou z baru. „Doufám, že nesvádíme oba stejnou dívku.“

„Neboj,“ zasmála se cestou k stolku.

„Tak co, kotě?“ pohlédl Ondra na Věru a ta zkoprněla.

„Chovej se ke mně jako chlap k chlapovi… chápeš doufám, co tím chci říct?“ vysvětlila mu. Představili se a Ondra se chvilku navážel záměrně nechtěnými poznámkami do Věřiny „mužské“ podstaty, když tu řekla Valentýna netrpělivě: “Bavte se dobře, já musím na doučování z angliny.“

Ondra se okamžitě zdvihl také a potřásl Věře rukou. „Jsi roztomilá kočička,“ řekl bez valného zájmu.

„Neštvi mě už, chodila jsem na judo,“ upozornila ho Věra. Usmál se té taškařici a řekl: „Pojď, Týno, já tě hodím domů.“

Došli až k Ondrovu vozu, který vypadal hezky a draze, víc se Valentýna v autech nevyznala.

„Nechtěla bys se mnou strávit časem dovolenou u moře?! Tedy jachtu nemám, ale můžeme se potápět… chtěla bys?“ promluvil na ni překvapivě během jízdy.

„Já si to rozmyslím, Ondro. Díky za pozvání.“

„Záleží ti vůbec na mně aspoň trochu?“ přibrzdil před jejich vilkou.

„Budeš se divit, ale ano. Vždyť říkám – jsme přece přátelé, ne?“ Naklonila se k němu do vozu a políbila ho na tvář. Potom odkráčela domů, aniž se ohlédla.

„Takhle se na vás musí, pane sebejistý,“ procedila mezi zuby. Když odemykala zámek u dveří, cítila, jak jí záda rentgenuje svýma očima, a proto v nich vzápětí s úlevou zmizela.

*

„Jdi za panem Morrisem, určitě ti dá práci,“ prohlédla si Marie Líbalová naposledy spokojeně svou dceru.

„Ty si už na nic nepamatuješ?“ podivila se Valentýna. „Myslím na lodi – těsně před tím, než jsi omdlela…“

„A co bych si měla pamatovat? Jen vím, že jste mi dávali na hlavu namočený ručník.“

„Aha,“ pokývala hlavou její dcera. „Já zkusím štěstí u konkurence.“

„Jak myslíš, ale děláš chybu.“

„Tak ahoj, mami,“ odplula Valentýna jako vodní příval. Věděla už od kolegyň, kde najít rychlý kšeft, a proto plavným krokem manekýny vešla do zahraniční Módní agentury Garant s logem Magic. Byl to na rozdíl od Morrisova studia luxusní podnik na krásu. Nejprve se jí ulevilo, když vešla do prostor s příjemnou klimatizací. Prošla dvě patra, až našla prostory plné malých i větších fotostudií Magic. Postupem času se začali specializovat na parfémy, značkové řasenky, rtěnky i jinou drahou kosmetiku a textilní doplňky.

Zatímco seděla mezi modelkami čekajícími na propagaci řasenky, povšiml si jí jeden starý muž a řekl jí: „Tady asi neuspějete, ale pojďte se mnou,“ prohlížel si neustále její nohy. Valentýnu napadlo, že se už urážet od starých oplzlých chlapů nedá. Muž ji však odvedl do jiné kóje, kde se měla nafotit reklamní fotka pro prodej punčochového zboží.

„Děvčata, nastoupit!“ křikl kdosi skrytý za kamerou. Chvilku bylo ticho, a potom vyšel plešatící muž.

„Jakto že nemáte číslo?“ zeptal se Valentýny.

„On ji sem přivedl sám pan Zikmund,“ osvětlila celou záležitost jedna z dívek.

„Aha, vy se znáte s panem ředitelem?“

„Ne, takhle se to nedá říct. Jen mě sem doprovodil…“

„No, nebudeme to lámat přes koleno,“ usmál se muž podlézavě. „Nafotíme to zboží s vámi.“

Valentýna byla teď ráda, že si nechala opět voskem strhnout chloupky z nohou, aby si mohla obléknout tělové silonky. Práce zde byla zcela jiná než ve fotostudiu u Morrise. Tady nebyl nikdo tak zpocený, že by se na něho lepilo oblečení, a také tu nedominovala přirozenost, ale pózy, mnohdy vyžadující schopnosti hadí ženy. Za dvě hodinky bylo focení hotové a Valentýna si nesla šek do pokladny, která se nacházela úplně v přízemí. Byla v šoku z toho, kolik za tak krátkou dobu vydělala.

Příští dny ale už ale žádný kšeft nesehnala a propadla malomyslnosti. Zhruba za týden se jí sice naskytla možnost předvést rtěnku, ale pak z toho sešlo.

„Proč u vás nemůžu najít práci?“ zeptala se Valentýna jednoho příjemného modela, propagujícího právě kořeněný parfém.

„Protože teď letí ženy „vamp“, a vy jste jako sluníčko svítící na hrozny na Moravě… rozumíte mi? Tahle je teď ženou měsíce,“ podal jí fotku.

„Tak tohle je žena vamp, no, vypadá opravdu jako upír. A zdá se, že prsa nemá vůbec a místo toho jí z dekoltu koukají žebra.“

Zkušený model, čekající na focení, a proto vysvlečený do půl těla, se rozesmál. „Ta kdyby vás slyšela… ale máte v podstatě pravdu. Zaslechl jsem, že se bude propagovat krém na plíseň nohou… práce je málo a modelek moc.“

„Ale nikdy ne dobrých modelek, opáčila zklamaně. Zkusím štěstí jinde.“

„Přeju vám hodně toho štěstí,“ prohodil muž a odešel za dalšími povinnostmi.

*

V příštích několika týdnech nemohla Valentýna stále najít pořádnou práci. Slyšela, že už Morris ví, že se nachází zpátky v hlavním městě, a jak ji informovala mulatka Mabel Izaro, prý by jí zadal slušně placenou práci. Dívku na obálku katalogu Modern Garments: Podzim – Zima nafotil nakonec s Dianou Ebrovou.

Valentýna ale práci s ním tvrdohlavě odmítala. Byla opět ve skvělé formě, štíhlost jejího pasu se ve fitcentrech podařilo srazit na šedesát centimetrů. Vzhledem k tomu, že přes boky o centimetr narostla, staly se její proporce těmi magickými mírami, které byly uznávány za nejdokonalejší.

Po několika paběrcích nafotila pro ženský časopis postup pro čištění pleti jakousi podivnou vodičkou. Byl to nejlepší úlovek za delší dobu. Vymínila si však, aby byla v lahvičce pouze čistá voda, protože značce oné toaletní vody zásadně nedůvěřovala.

Nakonec jednoho dne stanula rezignovaně opět před pavučinou Morrisova království. Vešla do budovy a vyjela rozhrkaným výtahem přímo do druhého patra, kde měl kancelář. Věděla, že jeho firma má účetnictví ve velkém nepořádku a docházelo zde k mnohdy nechtěným daňovým únikům, či přeplatkům. Věděla to od Olgy, která jim shodou okolností spravovala nepřehledné účetnictví na doporučení od Valentýny. CKP byl neprůhledný kolos, továrna na sny mladých dívek, téměř dětí, zprzněných předčasně oplzlými kozly užívajícími viagru. Zaklepala a uslyšela Morrisův rozladěný hlas. Nadechla se a vešla dovnitř.

„Tak tady tě máme,“ vstal s náhlým úsměvem a obešel psací stůl.

„Jdu se poptat po práci, ale už nechci žádné důvěrnosti,“ vysmekla se mu, když ji chtěl obejmout.

„Dobře,“ pokýval hlavou. „Ta reklama v našem katalogu propagující jednu cestovní kancelář, je stejně tvoje. Katalog bude mít na titulní stránce tentokrát tvář Diany. Hezčí, tak mladinkou, modelku tady nemám… kromě tebe, samozřejmě. To ti bylo vážně se mnou tolik nepříjemný, když jsme…

„Nechci už o tom nikdy slyšet, rozumíte?“ okřikla ho.

„Někdo se tu po tobě před dvěma dny ptal,“ usedl znovu Morris za kancelářský stůl a začal bubnovat prsty do stolu.

„Kdo?“

„Viktor. Mám mu dát vědět, kdyby ses stavila.“

„A co ode mě ksakru chce?“ začala se chvět jako bičovaná klisna.

„Nevím, ale slyšel jsem přímo od něj, že jestli se tě někdo jen dotkne, bude srkat polívku brčkem. Máš prý být rozumná a přijít za ním sama.“

„Tak se měj, Morrisi, já už padám,“ oznámila mu Valentýna a za chvilku už vyběhla ven na chodník. Uviděla Zdendu a hned se rozeběhla k jeho vozu.

„Ahoj, hodil bys mě někam?“ zaprosila.

„No panejo, jsi rok od roku hezčí… nasedni si. Kam to bude?“

Valentýna Zdendovi udala adresu a podotkla: „Skutečně díky, žes mě vzal na palubu, kapitáne,“ usmála se. Dojeli v pohodové atmosféře až před budovu, kde pracoval Ondra Adam.

„Měl bych tě ihned eskortovat k Viktorovi,“ zaskočil Valentýnu Zdeněk posledními slovy. „Já ale vím, co je to za prase špinavý, a tak ti radím – zmiz.“

„Už se na tom pracuje. Díky, žes mě neshodil, snad ti to jednou budu moci oplatit. Čau.“

Valentýna vběhla do budovy a zamířila k vrátné. „Mohla bych hovořit s panem Adamem?“ pohlédla na šedovlasou šedesátnici v šedivém saku.

„Moment, zavolám ho. Koho mám ohlásit?“

„Týnu, to bude stačit.“

Vrátná si ji ještě jednou podezřívavě prohlédla a po krátké době přišel od výtahu Ondra.

„Co tě sem přiválo, holubičko?“ zeptal se překvapeně.

„Pamatuješ si, jak jsi mi nabízel společnou dovolenou?“ zdvihla k němu krásné oči. „Zítra můžeme vyjet.“

„A kam?“ roztály mu mimické svaly do šťastného úsměvu.

„To je jedno, hlavně hodně daleko. A ještě něco, nemůžu se objevit u nás doma za světla, takže přespím u tebe. Vadí to snad?“ zavrkala.

„Ale mám jen jednu postel,“ varoval ji s hřejivými plamínky v očích.

„To je jedno, tak přespíš na zemi,“ udělala na něho „ksichtík.“

„Kdyby sis ale myslela, že jsem schopný dlouhodobýho vztahu… já se nechci vázat. Ani ne pro tak nádhernou nymfu, jako jsi ty,“ dotkl se jejích vlasů.

„Ono nic mezi námi ani neproběhne, jde jen o tu dovču,“ uzemnila jeho ego, ale o to více ho zpola nevědomky přitahovala.

Ondra odběhl nahlásit svou dovolenou a potom se ruku v ruce vedli k blízké restauraci.

„Řekni mi, byl jsi vůbec někdy zamilovaný?“ zeptala se ho cestou.

„Jen platonicky, Týno. A ty?“

„Do svýho učitele plavání. To byl řízek. Vyrývala jsem srdíčka s jeho a mým monogramem všude možně, až mě přistihl. Dal mi plechovku s barvou a musela jsem natřít všechny parapety. Začala jsem ho nesnášet.“

„Asi oba čekáme na toho pravého. Tebe všechno teprve čeká… jsi takový moc sexy zajíček, víš o tom?“ otevřel jí Ondra dveře od restaurace.

„Jsem úplně normální holka. Někdy to až nesnáším, jak po mně břichatí strejdové čučí, div mi nevypálí díru v podprsence. Ty jsi aspoň přímý. Vážím si toho a mám tě rozhodně radši než… svýho učitele plavání,“ rozesmála se a on jí s úsměvem řekl: „Prosím tě, jdi už.“

Po večeři si dal Ondra oblíbenou whisky a sledoval spokojeně svou mladičkou přítelkyni.

„Kouříš?“ nabídl jí cigaretu.

„Jen opravdu výjimečně. Žloutnou potom zuby. Ale dneska si jednu dopřeju,“ čekala chvilinku, než jí Ondra připálí. „Potřebuju si vzít pár věcí z domova, ale až za šera. Hodíš mě tam?“

„To mi říkáš teďka, když jsem pil?“

„Bojíš se? Pokuty platím já.“

„A co body…“

„Když budou alespoň dva, budeme moct narýsovat přímku.“ Ondra se usmál její malinkaté opičce a řekl: „Dost rýsování, jedeme pro tvoje hadry.“

Když Ondřej Adam zaplatil, usadil Valentýnu vedle sebe do vozu a vyjeli k jejímu domovu.

Vtrhla domů jako velká voda a začala bez ladu a skladu plnit dvě velké tašky věcmi. Kolem ní poskakoval baset Johny a ona ho podrbala za ušima.

„Kam se chystáš?“ vešla do jejího pokoje matka.

„Na dovolenou k moři.“

„Tys pila!“ obvinila ji Marie Líbalová.

„Jenom malinko. Ahoj, mami, a nebav se vůbec s chlapem jménem Viktor Fric.“

S těmi slovy běžela šerem k vozu, ve kterém na ni čekal Ondra.

„A teď rychle pryč,“ pronesla důrazně. Uviděla, jak se od chodníku za nimi odlepilo podezřelé auto.

„Šlápni na to, někdo nás myslím sleduje.“

„Proč by to dělal?“ pokrčil Ondra rameny.

„Znáš někoho jménem Viktor Fric?“ pohlédla na svého společníka důrazně.

„Myslíš takzvanýho šílenýho Viktora?“

„Ta přezdívka mu sedne,“ přikývla Valentýna.

„V tom případě přeřazuju na turbo,“ snažil se o vtip a začal kličkovat mezi vozy. „Setřásli jsme ho,“ hlásil po chvíli pyšně. Po několika dalších minutách prudce zabrzdil, pohlédl na Týnu a řekl: „Už jsme doma.“

*

Večer se oba dobře bavili o nejrůznějších trapasech, které se jim staly. Ondra bez reptání vedl, když Valentýně vyprávěl, jak si vzal omylem kalhoty, u kterých se rozepínal zip, právě když šel ven naostro.

Valentýna začala natáčkou ve vlasech, právě když šla na slavnostní recitál na klavír, kde měla také vystupovat, a pak přidala ještě jednu příhodu: „Představ si, že jsem si svlíkla doma džíny i se silonkama a šla spát. Ráno jsem si vzala čistý silonky a až na refíži jsem si všimla, že mi silonky z předešlýho dne čouhaj z kalhot. Začala jsem je teda vytahovat z nohavice ven jak kouzelník králíka z klobouku. To bys nevěřil, jak se lidi kolem dívali… a nejlepší na tom je, že se mi to stalo po pár měsících znova,“ rozesmáli se oba dva.

„Jak je to pohodlný na zemi, co?“ škádlila Ondru.

„Stejně pohodlný, jako ty tvoje boty na podpatku.

„Jak to víš? Tys je někdy nosil?“

„Odhalila jsi moje soukromí,“ smál se Ondra. „Už tě nenechám příště pít, nejde pak s tebou vydržet se zdravým rozumem.“

Ráno ve čtyři hodiny, bez jakéhokoliv spánku, se Ondra zeptal: „Má to ještě vůbec cenu jít spát?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Láska na výsluní.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.