Crysis v nakladatelství

FANTOM Print

Crysis: Legie

FANTOM Print

2011

Tato románová adaptace je založena na původním zpracování příběhu Crysis 2.
Různé části byly přidány a/nebo rozšířeny, aby tak daly vzniknout ještě
lepšímu knižnímu zážitku. Právě proto si možná všimnete některých skutečností,
vycházejících ze samotné hry. Bavte se.

Cevat Yerli a vývojáři Crysis 2

Copyright © 2011 by Crytek GmbH

Cover by Crytek GmbH

Translation © Jakub Mařík

This translation published by arrangement with Del Rey books, an imprint
of The Random House Publishing Group, a division of Random House, Inc.

ISBN 978-80-7398-147-1

ISBN 978-80-7398-475-5 ePub

ISBN 978-80-7398-476-2 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

POZNÁMKA VYDAVATELE

Tento dokument byl sepsán na základě hlasových záznamů a technické dokumentace, jež byly anonymně doručeny do společnosti MacroNet. Z toho důvodu je obtížné s určitostí potvrdit mnohá obvinění, která v něm zaznívají. Oficiální odpovědi zainteresovaných stran ze společenského i politického sektoru – Spojené národy, Pentagon, společnost CryNet a její mateřská korporace Hargreave-Rasch – byly různé: od obligátního: „Bez komentáře,“ až po striktní odmítání veškerých nařčení. Společnosti MacroNet i Del Rey se musely vypořádat s nespočtem soudních obsílek, jejichž cílem byla snaha o odhalení zdrojů, které poskytly zmiňované informace. Zároveň nám bylo vyhrožováno, že pokud plánovanou publikaci skutečně vydáme, budeme čelit všemožným žalobám a obviněním z trestných činů – průmyslovou špionáží počínaje a velezradou konče.

Navzdory tomu všemu jsme se však rozhodli pokračovat. Veškerá soudní předvolání jsou diskutabilní, protože my sami pravou totožnost zdrojů neznáme. Ať už nám citované materiály poskytl kdokoliv, vynaložil obrovskou snahu, aby zůstal v anonymitě – včetně (jak naznačuje mnoho indicií) zničení serverovny OPG společnosti Google poblíž pobřeží Catalina. I kdybychom měli snahu s úřady spolupracovat, nemohli bychom jim nabídnout vůbec nic.

Co se týká možných nařčení z velezrady a ohrožení národní bezpečnosti, byli jsme ubezpečeni, že ačkoliv teoreticky psaná ustanovení porušujeme, jsou šance na skutečnou žalobu minimální. Správní orgány mají momentálně plné ruce práce s problémy uvedenými v této knize. New York je v troskách a vážně hrozí, že další velká města čeká podobný osud – je-li třeba jen polovina zmíněných obvinění pravdivá, je v bezprostředním ohrožení celá naše planeta. Nyní již záleží jen na vládních orgánech, zda budou v takovéto situaci mrhat drahocennými prostředky na marnou snahu o cenzuru.

Navíc kdyby se nás opravdu chtěli zbavit, už dávno by to udělali.

–Tricia Pasternaková

vedoucí komunikace na Oddělení pro vnitřní bezpečnost, Del Rey

Válka by skončila, kdyby se mrtví mohli vrátit.

Stanley Baldwin

Synku, ty si snad myslíš, že je to jen nějaká hra.

Jacob Hargreave

Jde o to, že jsem hlavní chybu pořád hledal jen v nás.

Tak trochu jako Zelení, kteří o těchhle věcech kňourali už v zatraceném minulém století. Globální oteplo… vlastně pardon, antropogenní změny klimatu. Přílivové vlny, vzrůstající úroveň hladiny moří, polovina populace hledající rozumné místo, kde se usadit, poté co jim voda vyplavila domovy. Věděli jste vůbec, že v oblasti Baltského moře teď řádí malárie? Tropická nemoc. Kolem posranýho Baltu. A když se nikdo nekoukal, tak se Jižní Amerika proměnila v mizernou Sibiř – že prý tání ledovců odklonilo oceánské proudy nebo co. Celý svět bojuje o čerstvou vodu jako smečka hladových psů, mezi které někdo hodil ohlodanou kost, a Brazílie přesto začne jen tak vypouštět do stratosféry všemožné sulfáty. A bác, nakonec to dopadlo přesně tak, jak předpovídali enviropošuci – až na to, že to bylo ještě horší a přišlo to sakra rychleji. Vždyť to nejhorší mělo nastat nejdřív za čtyřicet padesát let, ne?

Takže jsme v prdeli a vypadá to, že si za to můžeme sami – a všichni ti vědátoři, kteří nás varovali a my na ně zvysoka srali, jen krčí rameny a tvrdí, že už je na všechno příliš pozdě. Prý kvůli tepelné setrvačnosti planety a nestabilním bodům zlomu a taky příliš rozsáhlému poškození. Neexistuje způsob, jak katastrofě zabránit, ale aspoň ji můžeme zkusit trochu korigovat, chápete? Zkusit zachovat klid v ulicích, podělit se o zbytky výdobytků civilizace, udržovat nejhorší výtržnosti mimo staré dobré Spojené státy. Prostě zachránit alespoň zbytky nějakého pořádku.

Proto jsem se přihlásil. A nejen já, my všichni. Podělali jsme to, když jsme do sebe ládovali chipsy a hráli videohry, zatímco svět šel do sraček. Přihlásit se k námořní pěchotě bylo… já nevím. Pokáním. Šancí něco napravit.

Jenže my za to ve skutečnosti nemohli. To tihle vesmírní parchanti a jejich zkurvená kryozbraň, kterou tajně spustili v Číně. My sice nastřádání té obří laviny dost napomohli, ale pověstnou sněhovou koulí, která ji strhla dolů, byl Ling Shan. A přitom to byla jen taková menší šarvátka, kterou se jim podařilo celkem úspěšně utajit. Jeden dva prezidentské rozkazy, pár strategicky svrhnutých pulzních bomb, jež usmažily seismografická zařízení a satelitní kamery. K tomu možná i nějaké to preventivní zabití několika Korejců, kteří se rozhodli rybařit ve špatnou dobu na špatném místě. Po takové čistce už nezbývá nic než hrstka nejasných drbů, které jsou tak chatrné a ubohé, že se je neodváží odvysílat ani na Fox News. Když to potom najednou o pár měsíců později jde s celým světem z kopce, hodí se to na chamtivé krátkozraké lidstvo a jeho ekonomiku závislou na fosilních palivech.

Ale ona to přece byla jen taková malá šarvátka, lidi. A víte co?

Ani tady to není jiné.

N2-2 ALCATRAZ/PROROK (provizorní označení – čeká se na další data),

výňatek z hlášení o invazi na Manhattan

27/08/2023

PROROCTVÍ

Hlasový záznam, oficiální hlášení, invaze na Manhattan

ID subjektu: neznámé (kódové označení Alcatraz)

27/08/2023

Myslím, že Laurence Barnes. Prorok.

Tak tedy Alcatraz. To je fuk. Nezáleží na tom. Jasně že tyhle věci znám: jsem mrtvý, ne sklerotický. Jméno, hodnost, identifikační číslo. Neznamenají ani hovno. Ten člověk já už dávno nejsem.

Kdo jsem? Jsem chlap, kterého tu zpovídá nějaký úředníček, protože jeho šéfové si nadělali do kalhot při představě, že by s ním museli být třeba jen v jedné místnosti. Vážně čekáte, že uvěřím, že jste se k tomuhle přihlásil dobrovolně? Neřekl byste, že vám nadřízení tak trochu utáhli smyčku kolem krku? Nezdá se vám, že by sem přišli osobně, ale mají strach z toho, že kdyby se naskytla sebemenší příležitost, mohl bych se zase utrhnout ze řetězu?

Lžete.

Ne, to je čistě empirický fakt. Vodivost vaší kůže právě stoupla o třináct procent. Počet kmitů vašeho oka se navýšil o dvacet čtyři. A snažíte se v hlase zamaskovat stopy stresu. Možná si myslíte, že zníte celkem pevně, ale věřte mi: ve vyšších polohách ječíte jako malá holka.

Teď tyhle věci prostě vím. Není to vylepšeními – teda jen vylepšeními. Není to tak, že bych někde odečítal zobrazená čísla nebo tak něco, je to mnohem… celistvější. Já tady ty sračky prostě vím. Vím spoustu věcí, které bych vědět neměl.

Ale nemáte se čeho bát. Kdybych vás chtěl zabít, tak byste byl mrtvý, dřív než byste vůbec prošel dveřmi. To vám musí být jasné.

To vás moc neuklidnilo, co?

Jak byste to chtěl slyšet?

Tak tedy od začátku: Vyhodili nás na moře ve chvíli, kdy došlo ke kompletnímu výpadku médií. A tím myslím přesně v tu chvíli – Chino zrovna v televizi sledoval box, když se ozvalo pohotovostní vysílání. O minutu později už na MacroNetu mluví o nějakém obřím výbuchu v New Yorku a doslova tři minuty poté letíme prdelí napřed k vodě. V doku už na nás čeká Mečoun. Nacpou nás dovnitř tak rychle, že ponorka ani nestihne doplnit palivo. My pro změnu zase nemáme čas zkontrolovat vybavení. Tomu se říká mobilizace, chlape, míříme přímo do centra naprostého chaosu a nemáme při tom nejmenší tušení proč. Sotva zapadne poklop, už jsme pod vodou.

Připoutáme se. Skrz trup slyšíme burácení lodních šroubů. Mečoun je v podstatě přepravní transportér, který je vybavený silným pohonem a několika torpédomety, aby si při setkání s protiponorkovými jednotkami nepřipadal úplně jako srágora. Ovšem i on běžně využívá standardní maskovací systémy, aby se mohl nepozorovaně dostat všude, kam potřebuje. Jenže tyhle systémy teď neběží. Ať už se ženeme kamkoliv, tak si očividně nemůžeme dovolit ani tu ubohou šestiprocentní ztrátu výkonu, která je k maskování potřeba.

Takže jde o klasický případ, kdy člověk chvátá a pak čeká. Celých osmnáct hodin. Nikdo nám neřekne ani prd a ty kraviny, co nám přeci jen prozradí, se každou minutu mění. Nejdřív se máme někde v hloubce tisíc metrů setkat s jednou z velkých nafukovacích medúz a tam v bezpečí počkat, až nás nahoře budou potřebovat. Říkám si, že to je fajn a aspoň jsou tam celkem vysoké stropy, takže se člověk nemusí pořád krčit. Navíc jsou hodně prostorné a dá se vypadnout z – jenže ne, najednou míříme zase zpátky k pobřeží. A potom kroužíme, bůhvíkde a kdovíjak dlouho. Pár kluků si chce trochu dáchnout, ale jakmile je nahlášeno šest hodin do výsadku, rozdá nám velicí důstojník obvyklé stimulanty, takže jsme všichni napumpovaní kyselinou gama-aminomáselnou a tricyklickýma i supernefrinovýma hnusama, po kterých člověku míní vyskočit klouby z těla ještě dalších čtrnáct dní po akci. Mám v báglu flašku tequilly – chápejte, čistě pro léčebné účely – a otevřu ji, abych se trochu uvolnil. Chci ji nechat kolovat, ale nikdo si nedá. Říkají, že prý není dobré míchat ji s neurotropními látkami, co teď máme v těle. Srábci.

Takže jsme připoutaní, nervózní a napnutí jako struny. A najednou nářek lodních šroubů ještě zesílí, noční osvětlení se probere k životu a rudě prozáří celé okolí, takže to tam vypadá jako v jednom z asijských salónků pro nekrofily, kde používají infračervené světlo, aby mrtvoly vypadaly roztomileji. Člověk nemusí být génius, aby si domyslel, že se nás chystají vysadit v New Yorku, ale velitel nám neřekne dokonce ani to. Že prý dostaneme instrukce až na místě. Tak tam všichni jen sedíme, navlečení v maskáčích, nalepení jeden na druhého, a každý se chce s ostatními podělit o svoji verzi toho, co že se tu vlastně děje. Útok syntetickým virem, jaderné nálože zakopané pod Broadwayí, nějaká vzpoura v sídle ústředního velení americké armády. Leavenworth – znáte Leavenwortha? Ne, jasně že neznáte – Leavenworth zase přijde s jednou ze svých ujetých teorií. Prý zaslechl, že několika biomorfům společnosti Venter ruplo v bedně a obrátili se proti stvořitelům. Stál si za tím i po tom, co půlka jednotky podotkla, že laboratoře společnosti Venter jsou až někde v prdeli v Kalifornii. Nezabral ani argument, že kdybychom opravdu mířili do války s replikanty, tak by nás tam přece jednoduše hodili letadlem a nemuseli bychom se tam trmácet ponorkou podělaným Severozápadním průjezdem.

Podle mě Leavenworth těm svým kravinám ani na chvilku sám nevěřil. Řekl bych, že ho prostě jen bavilo nás srát. Fakt mi bude chybět – tedy pokud se mi někdy povede získat zpátky tu část mozku, která to má na starosti.

Sem tam za předním poklopem zaslechneme ozvěny hovoru. Ukáže se, že kromě nás sem bylo vysláno ještě nejméně šest dalších plavidel – na rozkaz nějakého plukovníka Barclayho, o kterém jsem v životě neslyšel. A teď překvápko: všechny jednotky míří po East River k hornímu Manhattanu. Až na to, že my už ne. Najednou se oddělíme od hlavní skupiny a vyrazíme směrem na Battery Park. Tajné setkání, řekne nám velitel. Možná nějaká záchranná mise. V tu chvíli nevím, jestli si to zrovna nevycucal z prstu.

Všichni dál fantazírují, vymýšlejí teorie, a Chino dokonce začíná přijímat sázky na to, čí nápad bude nakonec nejblíže pravdě, kristepane, přímo tam v ponorce. Já jen sedím a nedokážu myslet na nic jiného, než že…

Víte, že jsem měl fobii z vody, že jo?

Teda, jasně že jsem to nikdy nikomu neřekl – pral jsem se s tím, jak jen to šlo, dokonce jsem loni skončil třetí na testech na otevřeném moři. V tom není problém. Ale když mi bylo osm, skoro jsem se utopil. Tak nějak to ve mně asi zůstalo. Tohle jste přece ale museli vědět. Po všech těch testech. Určitě jste to vyčmuchali během některého z psychologických vyšetření.

Myslel jsem si to.

Takže jsme tam všichni zavření jen se svýma přiblblýma teoriema, Chino dál rozjíždí sázky a z osmnácti hodin, co jsou za námi, já minimálně deset strávil tím, že jsem svíral sedačku tak silně, až mi zbělely klouby na rukou. Parchman si myslí, že mám opici, ale mně prostě v hlavě pořád dokola šrotuje jen jediná myšlenka: od celého Atlantského oceánu mě dělí jen mizerných sedm centimetrů bioceli – a přestože všichni tvrdí, jak je silná, já vím, že chomáč vláken vymáčknutý z prdele nějakého geneticky vyšlechtěného pavouka mě prostě před oceánem neochrání navždycky.

To bylo asi naposledy, kdy jsem měl v celé té pakárně v něčem pravdu.

Konečně se z vysílačky ozve nějaký hlas a oznámí nám, že je čas jít na věc. A právě v tu chvíli zaslechneme cvaknutí – nebylo to cvaknutí sonaru, rozhodně tedy ne toho našeho, prostě jen jediné ťuknutí doléhající k nám skrz stěnu. Všichni na okamžik zmlknou. Behrendtová se rozhlédne a zeptá se: „Slyšeli jste to?“

A v tu chvíli nás něco silně nakopne do boku.

Žádný poplach, žádné varování přes vysílačku, prostě jen to cvaknutí následované silným výbuchem, který celý člun povalí na levobok. Nemáme čas dokonce ani křičet. Nastane jen kraťoučká chvilka, kdy nám hlavou proletí cotokurvaje?, a potom už je trup člunu rván na kusy, jako by si na nás obr vzal otvírák na konzervy. Vzdálenější stranu kajuty něco prostě rozmáčkne: přelomí Behrendtovou, jako by byla párátko, a promění ji přímo před mýma očima v hadrovou panenku, pak se z přední přepážky utrhne jeden příčný nosník nebo nějaký držák, nebo já do prdele ani pořádně nevím co, a rozmáčkne Beaudryho jako švába.

Jdeme ke dnu – paluba je celá zkroucená do divného úhlu, přídí nabíráme vodu, trup naříká jako raněná velryba. Teprve teď se zapnuly poplašné sirény. Nebo to možná jen všichni okolo ječí. Všude kolem je krev, a přestože by člověk řekl, že se v rudé záři nočního osvětlení ztratí, není to tak – vybafne na člověka a její lesklý černý odstín se hlásí o slovo ze všech stran. Tou dobou už není vidět voda valící se do ponorky, v té době totiž už jen rychle stoupá hladina – jako příliv, jako vodní podlaha, která se nás chystá rozmačkat o strop. Až na to, že strop je teď vlastně stěna a zadní příčná stěna je strop a…

A…

Podívejte, vy… tyhle kraviny přece víte. Ponorka šla ke dnu. Tečka. Na co potřebujete detaily? Nenatáčíte přece nějakej zkurvenej dokument.

Já vím, jde jen o to, že…

Fajn.

V tu chvíli je každý sám za sebe. Sotva se stihnu nadechnout a nad hlavou se mi zavře oceán. Potápím se, odstrkuju na stranu kamarády i kusy těl a mám naděláno v kalhotách, chlape, kromě rudého osvětlení a modrých jisker ze zkratované elektroniky nevidím ani hovno. Ponorka kolem mě pořád naříká, něco ji mačká jako papírovou kouli a já jsem rád, že pod vodou aspoň není slyšet křik lidí. Jenže je místo toho slyšet skřípot kovu o kov a mně připadá, jako by se mi to skřípění zařezávalo až do mozku. Proklouzneme předním poklopem, všude je pořád jen černo a modro a červeno. Tedy až na černomodrou roztřepenou trhlinu v boku ponorky, která víří bublinami. Tlačím se dopředu. Vzhlédnu a uvidím bledé, tlumené světlo. Podívám se dolů, kde pořád ještě klesá velká černá kovová stěna, vykuchaná a vypouštějící proudy vzduchu. Někde dole už příď narazila na dno, protože se zpod ní vznese hustý oblak černého bahna a začne trup ponorky pohlcovat, jako by byl živý. Jako by byl hladový.

A pro mě je v tu chvíli důležité jen to, abych se dostal na hladinu.

Musím říct, že tam dole je vám všechna věrnost a loajálnost tak akorát u prdele a na Semper fi si ani nevzpomenete. Možná kdybych měl po ruce dýchací přístroj. Možná kdybych na těch třicet metrů k hladině neměl jen mizernou trošku vzduchu v plicích. Možná kdybych nemusel bojovat s patnáct let starými vzpomínkami. Ale ne: Nesnažím se osvobodit uvězněné, pomoct zraněným nebo odtáhnout na zádech do bezpečí ty, kteří jsou v bezvědomí. Na nic takového dokonce ani nepomyslím. Do cesty se mi pletou různé věci: některé jsou ostré a tvrdé, jiné zase měkké a odporné, ale chlape, mně je to úplně ukradené, já se jimi prostě probíjím dál a dál, aniž bych rozlišoval, co je co. Zase je ze mě osmiletý kluk, umírám a vím, jaké to je. Už ne. Bože, už ne.

Dál se snažím dostat k hladině. Víte, neměl jsem ani dost duchapřítomnosti, abych v tom zmatku popadl ploutve, takže kopu jako o závod malýma opičíma nohama a v hlavě mám jen to, že v jednom směru je velká tma, zatímco v druhém o něco málo menší tma. Plíce mám našponované, jako by mi měly každým okamžikem prasknout, jako bych v nich měl napěchováno tolik vzduchu, že je to rozerve na kusy. A přesně to se taky skoro stane. Málem mě zabije zasraná embolie, protože jsem zapomněl, že můj poslední nádech proběhl pod tlakem: takže čím blíž jsem k hladině, tím víc se vzduch rozpíná a nelítostněji se snaží dostat ven. Rychle otevřu pusu. Otevřu ji a vyzvracím všechen drahocenný kyslík do moře. Plavu za stoupajícími bublinami tak rychle, jak to jen jde, a modlím se, aby se ze mě všechen vzduch nedostal rychleji, než se nadouval uvnitř. Kopu nohama, protínám vodu rukama a světlo nade mnou konečně začíná dostávat nějakou formu – matná, nazelenalá záře se mění na jednotlivé tančící paprsky světla, přísahám Bohu, ony opravdu tančí. Najednou jsem u hladiny, vypadá zespodu jako vlnící se zrcadlo, jako rtuť, a já ji bez váhání prorazím, mám pocit, jako bych mohl spolknout celé to podělané nebe nad sebou. Jsem tak rád, že žiju, chlape, to si nikdo neumí představit, jak moc. Ani v nejmenším se nestarám o Behrendtovou nebo China, dokonce ani o starého konspiračního cvoka Leavenwortha. Jsem tak šťastný, že si nevšimnu pekla, do kterého jsem se vynořil…

Ach tak.

Jo, jsem teď trochu výmluvnější, než jsem býval. Někdy. Vlnící se zrcadlo a tančící světla. Takhle jsem nikdy dřív nemluvil. Prostě se teď někdy, však víte, přepínám sem a tam. Často si toho vůbec ani nevšimnu.

Ale vy víte, o co jde, že ano? Lepší slovní zásoba je jen vedlejší účinek. Další připomínka toho, že tu nikdy nejsem sám.

Toho, čím jsem, čím jsem byl a co si tahle zatracená zbroj myslí, že je.

Ha ha.

Jsme celá legie.

Komu: velitel oblasti D. Lockhart, zóna manhattanské krize

Od: dozorčí kancelář společnosti CELL

Datum: 21/08/2023

Kopie: Správní rada společnosti CryNet

Veliteli Lockharte,

na základě usnesení přijatého na mimořádném zasedání Nejvyššího soudu, které bude v blízké době obsaženo i ve formálním prohlášení prezidenta, zahájí členové námořní pěchoty Spojených států pod velením plukovníka Shermana Barclayho výsadek v centru Manhattanu. Jejich mise je sice oficiálně popisována jako humanitární akce, ale její členové budou rovněž instruováni o dalších bojových eventualitách, které by mohly nastat.

Navzdory rozhořčení, které tato opatření vyvolala v řadách ústavních činitelů, budete plně spolupracovat s jednotkami plukovníka Barclayho a poskytnete jim veškerou nezbytnou podporu minimálně do okamžiku, kdy to nebude v rozporu s vašimi stávajícími rozkazy.

Rádi bychom to řekli na rovinu: toto rozhodnutí o výsadku vojenských jednotek na americké území považuje správní rada i mnoho našich přátel v Kongresu za naprosté selhání v úsudku prezidenta, který je příliš slabý, než aby si vzal příklad ze svého předchůdce a využil nabízejících se legislativních inovací. Osobně očekáváme, že toto rozhodnutí bude velice brzy přehodnoceno a anulováno.

Mezitím však doufáme, že jsme se vyjádřili naprosto jasně a vy chápete, jak velkou volnost vám během operace dáváme. Plně důvěřujeme vašim schopnostem zvládnout nastalou situaci, přesně jak se sluší na vyššího důstojníka a akcionáře naší společnosti.

Znovu jsem se narodil do temnoty noci. Přede mnou se na hladině plácá asi tucet dalších postav, zmateně se rozhlížejí, zatímco já pořád hltavě nasávám vzduch. Než se trochu vzpamatuju, tak se ještě několikrát zhluboka nadechnu a zamžourám jako krtek. Na hladině je spousta skvrn od nafty – je všude kolem.

Nafta je sice na vodě, ale v plamenech je nebe.

New York se kolem nás rozprostírá jako obří temný nádor. Jeho velká část se utápí ve tmě. Na každou jednu až dvě budovy, které ještě mají elektřinu, připadá spousta potemnělých. Přesto je snadné si toho hodně domyslet – měsíc prosvětluje tmavá mračna a na zatažené obloze se třepotají záblesky zlověstné oranžové záře. Pokud je to skutečně odraz běsnících plamenů, musí ve městě hořet celé bloky. V dálce opravdu vidím plápolat nějakou obytnou budovu. Tady odsud vypadá naprosto nedůležitě, jako malá krabička sirek obsypaná hromadou oranžových světlušek. Blíž k nábřeží právě marný boj vzdala jedna z kancelářských výškových budov a zhroutila se na dům stojící vedle ní. Mastný černý dým stoupá ze stovek míst, která z našich pozic na hladině nejsme schopni identifikovat, ale rozhodně si nemůžeme nevšimnout obrovského tmavého hávu, do něhož se noří a který se vznáší nad obzorem: je tak těžký, až si říkám, proč prostě neklesne a nerozmačká všechno, co zatím ještě pořád stojí.

„Do hajzlu,“ řekne někdo. „Co se tady stalo?“

Leavenworth. Dostal ses ven, kámo. Zvládnuls to.

Otočím se po jeho hlasu, ale ta věc, kterou uvidím, není Leavenworth. Není to voják. Není to nic živého. Dokonce už to téměř ani nevypadá lidsky. Ohlíží se to na mě a v místech, kde bývaly oči, jsou teď už jen trsy kašovitých šedých otoků. Tvář mu brázdí síť… síť žil… šlach nebo něčeho takového a ty mu zarůstají do ramene jako… jako…

Znáte ty velké průmyslové mlýnky na maso v supermarketech? Do násypníku nahoře naládujete zbytky kusů masa, odřezků i kostí a dole je pak takový rošt, kam vypadne hamburger, který vypadá jako pokroucený svazek bezvládných rudých červů.

Nějak tak to vypadalo.

A já najednou vidím, že je celý přístav plný těchhle rozkládajících se věcí plovoucích na hladině a polovina lidí, které jsem považoval za spolubojovníky, jsou mrtví civilisté přeměnění na tyhle zrůdy. Takže mám co dělat, abych v sobě udržel oběd, a v hlavě mi šrotuje, jestli náhodou neměli pravdu všichni, jestli nejde o útok syntetickým virem a o jaderný útok a o státní převrat – sakra, a když jsme v tom, tak proč rovnou nepřihodit i Leavenworthovy vzbouřené biomorfy? Možná to někdo rozjel ve velkém a spustil všechny tyhle útoky najednou.

Chlape, co já bych teď dal za to, aby to bylo něco takového, a ne to, co to nakonec bylo.

Zaslechnu něčí křik. Otočím se za tím zvukem a očekávám jen další smrt a hnus, ale místo toho uvidím velkou hromadu bublin vířících na hladině. Nejdřív si myslím, že je to jen poslední výdech Mečouna, který teprve teď dorazil ze dna Hudsonu, ale voda nepřestává pěnit. A na malou chvíli mnou skutečně proběhne záblesk naděje, že nám na pomoc dorazila jedna ze spřátelených ponorek a za ní se k nám už probíjí kavalerie. Přímo pod hladinou vidím něco tmavého a kovového, stoupající červené světlo, ale někde v mozku se mi ozývá hlas, který šeptá, že ta věc vůbec nepřipomíná jakoukoliv velitelskou věž, kterou jsem kdy v životě u ponorek viděl.

Pak ta věc vystoupá na hladinu. A stoupá výš a výš, až ji voda vůbec nepodpírá. Pořád stoupá. Je velká jako barák a dole, kde z ní po stranách odkapává voda, si tvoří vlastní bouřkovou frontu. Až na dvě oranžově zářící obruče o velikosti kolotoče a černého tvaru nevidím ani hovno. Ale je úplně jasné, že ať už je ta věc cokoliv, rozhodně nepochází odtud.

A dokonce ani nad tím nemám čas moc dlouho přemýšlet, protože v další chvíli už ta věc nahodí světlomety a spustí palbu.

Moje reflexy se probudí k životu. Stačí k tomu jediný pohled na drobnou řadu šplíchanců drásajících hladinu a postupujících směrem ke mně. Je to slyšet dokonce i pod vodou, rychlá střelba, pořád hlasitější vžum-vžum-vžum, postupně utichající a vracející se zase ve chvíli, kdy už člověk musí zariskovat, protože se potřebuje vynořit, aby se nadechl. Nahoře se nedá ani vzpamatovat a rozhlédnout. Na to není čas. Prostě jen vystrčíte hlavu, rychle se nadechnete a koutkem oka zahlédnete malé šmejdící kruhy světlometů vycházejících odněkud shora. Možná tak ještě zaslechnete jekot těch, kteří tentokrát neměli takové štěstí, ale hned zase zmizíte pod vodou a doufáte, že se k vám Štěstěna neobrátí zády dřív, než se dostanete na břeh – jasně, budete tam na očích a nebudete se moct skrývat pod vodou, ale aspoň budete mít pevnou půdu pod nohama, že jo? Aspoň budete moct utíkat k nějakému úkrytu, a ne se jen zmítat ve vodě jako poraněná návnada čekající na hladové žraloky.

Nechávám mozek, aby nad vším převzal kontrolu, nechávám svaly, aby samy rozhodovaly, kdy je nejlepší zahnout sem, a kdy pro změnu tam. Nepřemýšlím nad tím, co to je, na to je to příliš velké a není dost času. Myslím jen na to, co to dělá. Používá to balistické zbraně. Žádné fázové zbraně nebo smrtící paprsky. Žádné neomylné zaměřovací superpočítače, jinak už by byl člověk dávno mrtvý. Střílí klasické projektily. Pálí po nás náboji, jako by objednávali munici u některé z amerických zbrojařských společností. Prostě konvenční zbraně.

Jasně, konvenční zbraně bohatě stačí, když míříte na neozbrojený hamburger zmítající se uprostřed řeky. Mezi zvuky výstřelů a bubláním vody slyším křik. Slyším toho zmrda tam nahoře, jak nás cupuje na kaši. Nepřestávám však zkoušet štěstí, chlape, nadechuju se a zase potápím, kličkuju ze strany na stranu, a oni mě fakt nedostanou. Povede se mi doplavat až ke břehu. Skoro se zabiju o hradbu z trosek, protože plavu tak usilovně, že si nevšimnu blížících se skalisek. Kus naplaveného dřeva mi málem vypíchne oko, ale najednou pod nohama cítím dno. Kameny jsou slizké, ale pevné, a já se po nich škrábu nahoru, až se rozplácnu o kolmou betonovou hráz. Ve zlomku vteřiny mi dojde, že se na ni bez stupaček nebo háku nemám šanci vydrápat, a v dalším okamžiku už kloužu po slizkých kamenech zpátky dolů. Pozpátku dál klesám a nade mnou v tu chvíli vybuchne místo, kde jsem měl ještě před chviličkou hlavu.

Jsem zpátky ve vodě a světla vycházející z oblohy, ty zářící oči, už zase pročesávají řeku ve snaze najít nějaké další cíle. Vlevo ode mě někdo zaječí a je to Leavenworth, chlape, toho se člověk jen tak nezbaví. Očividně jsme právě našli místo, kde se vyplácí být paranoidním pošukem s hlavou plnou konspiračních teorií. Leavenworth na mě mává a na něco ukazuje. Něco udělalo díru do hráze jen několik metrů od nás a on už se potápí, aby tou dírou proplaval. Já jsem hned za ním. Plazíme se úzkým kaňonem z rozmláceného betonu a vyčnívající propletené vyztužující dráty se nás při každém pohybu pokoušejí rozpárat a vykuchat. Ve vzduchu je cítit divný smrad. Není to ale nafta a mrtvoly a všechny ty sračky v přístavu, je to něco jiného, něco – štiplavého. To je to slovo. Jako čpavek.

Vylezeme ven uprostřed něčeho, co nejspíš kdysi bývala silnice, a krčíme se pod kusem převráceného asfaltu jako děti ukrývající se před rodiči v improvizovaném přístřešku. Jenže ta bestie na obloze už zase očima pročesává okolí a právě teď na nás má ze své pozice naprosto dokonalý výhled. Leavenworth vyskočí z úkrytu a rozběhne se k jediné další věci v dohledu, která by mohla sloužit k ochraně – ke zřícenině staré budovy vedle parkoviště asi padesát metrů od nás. Utíkám hned za ním a oči nezvedám od země. Ale ani to nepomůže. I tak vidím, jak se těsně přede mnou Leavenworth rozprskne jako balónek naplněný vodou. Nepřátelská palba teď připomíná spíš krupobití a trhá nás na kusy, přesto se mi někde v hlavě ozve pitomě nadšený hlas, který odmítá sklapnout a pořád dokola opakuje: No vidíš, Leavenworth aspoň umřel jako šťastnej člověk – nakonec se ukázalo, že má pravdu, vyhodili ho do vzduchu vesmírní cizáci… a…

…a potom se ozve tohle… tohle podivné bouchnutí, dostaví se škubavý pocit a najednou už nikam neběžím. Necítím nohy. Ležím tváří ve štěrku a všude je krev. Musí být moje, protože cítím, že krvácím, ale…

Ale nevnímám žádnou bolest. Nevím, jestli je to šokem, přerušenou míchou nebo se bolest prostě zatím ještě nedohrabala až do mozku, ale je to tak. Umírám, chlape. Vím, že umírám. A vůbec to nebolí.

Pořád však můžu hýbat rukama. A někde poblíž někdo křičí, takže zatím ještě nejsem sám. Ještě ne. Přetočím se na záda – vidím roztřeseně, všechno kolem mě je rozostřené a jakoby ukryté v rudé mlze, ale pokud má tohle být opravdu konec, chci se aspoň při odchodu ze scény koukat nepříteli do očí, chápete? Už je tu, obrovský okřídlený Armageddon, ale já z něj kvůli oslňujícím světlům stejně nevidím víc než pouhou tmavou siluetu. V mých představách má ale stovku čenichajících čumáků hledajících oběť, zaměřuje mě, ten parchant kouká přímo na mě a chystá se mi v dalším okamžiku do hlavy napálit sonický výboj.

Ovšem jeho oči se najednou uprostřed pohybu zapotácejí, jako by ho právě někdo nakopl přímo do obličeje.

Napadne mě, že je to nejúchylnější zaváhání, jaké jsem kdy viděl, ale potom mi dojde, že celá ta stvůra je nějaký bitevní vrtulník, který právě schytal zásah. A ať ho pilotuje kdokoliv, zrovna si uvědomil, že je pod palbou. Já se tedy rázem stávám nepodstatným a vrtulník se prudce obrací uprostřed letu, aby zjistil, jaké arogantní hovado má koule na to, aby se po něm odvážilo střílet.

A tady ho máme, v záři reflektorů jako rockovou hvězdu.

Je to nějaký druh bojového robota. Kyklop bez tváře. Na tvář totiž není místo, protože přes polovinu jeho hlavy se táhne velké rudé oko. Vypadá, jako by někdo vzal jednu z majestátních řeckých soch a stáhl ji z kůže, takže zůstaly jen odhalené svaly – protože právě to vidíš, chlape, jen provazce svalů, kovově šedé, v záři světlometů téměř olejovité, nabalené na lesklé kostře, která na několika místech vykukuje ven. Je vidět páteř. Něco jako lebka. Také klouby, lokty a kolena, všechno se blyští, jako by to bylo z chromu, ale vy tak nějak podvědomě víte, že ten materiál musí být nejméně tisíckrát silnější.

Přísahám, že v tu chvíli musí být ta věc tak deset metrů vysoká. Kráčí v troskách jako nezničitelný golem a v jedné ruce drží obří kanón, který jako by vážil jen pár gramů. Jako by nevážil vůbec nic. Svaly na jeho těle se při každém kroku napínají a kloužou jeden po druhém, vypadají téměř organicky, ale já ještě nikdy neviděl, aby se něco živého pohybovalo zrovna takhle.

Vypadá, jako by dokázal sejmout loď jedinou ranou.

Ovšem nedokáže. Vrtulník zaútočí, spustí po golemovi palbu, zasáhne ho přímo do hrudi a nekecám, toho hajzla to nepoloží. Zavrávorá, zapotácí se, skoro přepadne. Ale ustojí to. Zůstane na nohou a znovu pozvedne kanón – teď už vidím, že je to větší verze těžkého kulometu, kterou by normální smrtelník neměl šanci utáhnout. Musel ho urvat z Taranisu nebo něčeho takového, ovšem on si s ním pohazuje, jako by byl z papíru. Zvuk, který začne zbraň vydávat – ten překrásný zvuk – naznačuje tři tisíce výstřelů za minutu a pás s municí, který se z ní táhne, vypovídá o kalibru .30.

Chechtám se jako Joker a povzbuzuju ho tak usilovně, až málem zapomenu, že umírám. Je to můj anděl strážný, je to Gabriel troubící na roh vstříc nebesům, a ta proklatá loď začne ztrácet výšku, smýká sebou a dál útočí. Teď už je však v plamenech, kouří se z ní a naklání se na pravobok, navíc se zdá, že jí odešly zaměřovací systémy, protože její ničivé zbraně teď bezradně střílí všude kolem a netrefují nic než oblohu a moře.

Nakonec ale exploduje přesně včas, protože dvě vteřiny poté, co jde k zemi, začne kulomet mého zachránce cvakat naprázdno.

Tou dobou už mě smích přechází. Abych pravdu řekl, mám co dělat, abych vůbec mohl dýchat. Hrdlo se mi plní krví. Sotva ji stíhám vykašlávat. Ale Gabriel mě i přes hlasité plameny slyší. Uvidí mě a skrz oheň a trosky dojde až k místu, kde ležím. V ruce stále svírá kulomet, který sice už nemá co polykat, ale tak nějak ze setrvačnosti ho zatím neodložil. Po chvilce si toho všimne, a aniž by se nějak zdržoval, prostě ho odhodí. Potom u mě poklekne a prohlíží si mě.

Já si na oplátku prohlížím jeho. Temně měděné hledí, lesklé a neprůhledné. Pod ním krátký pahýlovitý nos s integrovaným respirátorem plynové masky. Zbroj připomínající šedivé provazce svaloviny se mu táhne i po tvářích a je upevněna kovovými proužky kopírujícími hrany jeho čelistí a spojujícími se jako kusadla v místě, kde by měla být ústa.

Připadám si, jako bych se ocitl tváří v tvář kudlance nábožné.

Dlouho neřekne jediné slovo. Já se o to snažím – díky, dobrá trefa nebo aspoň co to kurva je – jenže tyhle části mého těla už mě neposlouchají. Konečně zaslechnu elektrické zahučení a ozve se jeho hlas.

„Nech mě hádat. Vy jste ta kavalerie, co mi přišla na pomoc.“

Golem. Anděl. Kyklop. Robot. Pořád si nejsem jistý, co vlastně je. Je neskutečný. Říkám si, že mám možná halucinace. Že takhle to vypadá v tunelu na onen svět.

A já se nejspíš naposledy ohlížím zpět.

Zachrání mě. Nemám tušení, jak dlouho to trvá. Většinu času jsem totiž mimo.

Vzpomínám si na pohyb. Vzpomínám si, jak mě něco zvedá k nebi a pak si mě můj hrdina přehazuje přes rameno jako pytel brambor. Vzpomínám si, jak se mi do vnitřností zahryzávají trsy velkých kabelů pohybujících se pode mnou sem a tam. Vzpomínám si, že mě to nakonec dost bolí. Prožívám teď muka, jsem jen hromádka odhalených nervů, polámaných kostí a rozmašírovaných vnitřností, které někdo narval do drtičky. Omdlévám bolestí, ale ta je tak strašná, že mě znovu probouzí. Ovšem jen proto, abych v dalších návalech agonie zase omdlel.

Věříte, že se mi téměř uleví? Jsem skoro šťastný. Ještě nejsem mrtvý, ještě ne. Pořád jsem na světě. Pořád cítím bolest.

Ovšem zatím nemůžu křičet. Nedokážu vydat ani hlásku.

Slyším však mluvit jeho. Přes helmu. Hlas filtrovaný nějakým syntezátorem – je v něm slyšet bzučení elektroniky, strojová ozvěna, ale celkově zní, jako by se uvnitř ukrýval skutečný člověk, který by se rád dostal ven. Zvyšuje hlas. Rozkřikuje se. Čas od času zmlkne, jako by naslouchal. Já taky poslouchám, ale nikdy neslyším, že by někdo odpovídal.

„Tak tady to máš. To je ten tvůj mistrovskej plán. Vždycky máš nějakej po ruce, co?“

„Jo, jasně. Hlína tu není od toho, aby se pletla do cesty hrnčíři. Až na to, že ty máš taky chyby stejně jako já, nebo ne? Nebo ne?“

„Nejsi něco víc, ty sráči. Nejsi nade mnou. Možná můžeš být ve mně, ale nejsi nade mnou.“

„Proklínám tě. Ty zrůdo, ty parazite. Proklínám tě.“

Netuším, jestli nadává, nebo se modlí.

Když zase přijdu k sobě, slyším jekot. Pořád nepatří mně. Ne, že bych se nesnažil, to mi věřte. Zatím se ale zmůžu sotva na zachroptění. Jenže něco ječí a ten zvuk se odráží od stěn i stropu a doléhá ke mně ze všech stran, mírně kovově zabarvený.

Moje naděje a spása. Odnesl mě někam dovnitř.

Otevřu oči a zkusím zaostřit. Nejde to. Plameny jsou ovšem stále s námi. Na zdi se svíjí obří mihotavé stíny a osvětlení má oranžový nádech – až na místo po mé pravé ruce, kde je záře tak nějak… jiná. Umělá. Otočím hlavu tak akorát, abych zahlédl golema, jak si v ruce hraje s drobným modrým sluncem. Laser, dojde mi a znovu omdlím.

„Prober se.“

Ještě nejsem mrtvý. Pořád ne.

„Prober se, vojáku. Hned.“

Stejné místo, jiný čas. Podlaha se utápí v matné sluneční záři dopadající na ni skrz zamřížovaná okna vysoko nade mnou.

Cítím se teď o něco lépe. Bolest je – vzdálenější. To je dobře. Znamená to, že všechny nervy, které neustále hlásily stav mého zmasakrovaného těla, to už konečně vzdaly. Znamená to, že bych možná mohl umřít v klidu.

„Tak se kurva PROBER!“

Visí přede mnou něco velkého, tmavého a ochablého. Přinutím se zamžourat a mozek následně zpracovává to, co vidím: vykuchaná mršina stažená z kůže…

– golem –

Okamžitě zaostřím.

Mého zachránce někdo vykuchal jako rybu. Schlíple visí na stropním trámu, uprostřed rozříznutý a dokonale zbavený všech vnitřností. Všechny supermoderní šedivé svaly se jen bez hnutí povadle pohupují. Vnitřek se rudě leskne jako syrové maso. Dělají si ze mě oči zase prdel, nebo ta mršina opravdu krvácí?

„Tady dole.“

Velký černoch. Oholená hlava, černý přiléhavý úbor protkaný bílými žilkami. Jako neopren s oběhovou soustavou. Tvář má ušpiněnou od krve i prachu a v první chvíli mi hlavou proběhne šílená myšlenka, že ten chlap snad má žábry. Ale není to tak. Je to hluboký šrám, ze kterého se pořád ještě řine krev, jejíž pramínky mu kopírují spodní čelist. Soustředím se na jeho nárameník, až se můj pohled zastaví na nápisu: Letectvo.

V jedné ruce má injekční stříkačku. Začínám cítit mravenčení. Tu stříkačku právě vyprázdnil do mé paže.

„Nesnaž se mluvit,“ říká. (Skoro se zasměju, ale když se o to pokusím, bolest se prudce vrací.) „Jen nechej všechno na něm. To zvládneš. Dokážeš to.“

Zní to jako omluva.

Víte, on sám na tom není zrovna dobře. Z nosu mu teče pramínek krve, sotva se drží na nohou a ve tváři je pobledlý a šedivý jako zeď za vámi. Jedno z jeho očí je zalité krví, jako by v něm snad popraskaly všechny žilky najednou. Třesou se mu ruce. Celkově zbídačený pohled je ještě umocněný jeho očima těkajícíma po místnosti sem a tam, jako by tu v okolí nebylo dost stínů, kam by se mohly poschovávat všechny stvůry, které vidí – a věřte mi, že je tady pořád ještě spousta stínů, protože pošmourné denní světlo prozařuje temnotu jen zlehka. Zdá se, že fyzicky není nijak výrazněji zraněný – z toho, co vidím, nemá žádné zpřelámané kosti ani vážná poranění – ovšem jinak je na první pohled jasné, že k duševní pohodě a psychické vyrovnanosti má sakra daleko. Během posledních několika hodin jsem viděl věci, ze kterých by se jeden posral, a vlastně i teď koukám smrti přímo do očí, ale přesto je mi při pohledu na něj jasné, že on už je na cestě do pekla mnohem dál než já.

Něco přistane na střeše, kov zařinčí o kov. Letec při tom zvuku vzhlédne a jeho tvář se rozzáří. A když říkám rozzáří, tak to myslím doslova. Přísahal bych, že se na okamžik jeho tmavá kůže rozjasnila, ovšem je to jen takový záblesk, který hned zmizí. Slyším shora cupitavé zvuky, je tam ale tma, takže nevidím nic než strašidelně prosvítající siluety nosných trámů.

„S tím si nedělej starosti.“ Bradou pohodí ke stropu. „Z tvých problémů je tohle nejmenší.“

Další zvuky nad našimi hlavami. Ze stropu se na nás snáší jemný prach. Trámy nahoře vypadají jako hrudní koš. Hlavou se mi mihne matná vzpomínka na jeden příběh z Bible, který jsem kdysi viděl na kanálu Vision, něco o bozích a velrybách. Na okamžik mě napadne, jestli nás náhodou nespolkla vesmírná stvůra.

„Jseš úplně v prdeli,“ říká Letec a jeho hlas je – prázdný. Bez jakéhokoliv zabarvení. Jako by muž byl už dávno pryč a nechal tělo pod kontrolou autopilota.

„Není čas,“ řekne a já vidím, že jsem se mýlil. Ten chlap tam zatím ještě je. Pořád je uvězněný někde vzadu za očima, jedním bílým a druhým červeným, které kmitají sem a tam ve vyděšených obloucích, zatímco skořápka kolem nich pomalu přestává fungovat. Jenže ať už hlas pohání cokoliv, je to stále v provozu a drží si to nad tělem vládu. „Teď je to na tobě, vojáku. Já už dál nemůžu.“

Najednou se jeho oči zaměří přímo na mě. Zavrtávají se hluboko do mě, probodávají mi hlavu jako dvě kopí. Vážně se mi nelíbí, co v nich vidím, a zkouším uhnout pohledem, ale marně. Ze vší snahy tak maximálně málem omdlím. A on začíná znovu zářit, na tvářích se mu rozsvěcuje mřížka, trochu jako šestihranné plástve medu. Ten týpek má bioluminiscenční tetování? Však víte, takové to, jak do vás vstříknou zářící bakterie. Čím jste vzrušenější, tím víc září – hraje v tom roli krevní oběh, rozptýlený kyslík a co já vím co ještě – a tady ten hošan musí být sakra vzrušený, protože šestihranná síť na jeho obličeji úplně žhne, chlape, jako ty staré žárovky se žhavicími vlákny.

Jenže já už zase odpadávám. Nedokážu se soustředit a cítím, že omdlévám. Před očima mi běhá tolik mžitek, až mám pocit, jako by se moje oči proměnily v směšná těžítka s imitací padajících sněhových vloček. Celý zatracený svět se začne propadat do hlubokého tunelu, do divokého víru, z jehož středu na mě pořád zírají divoké oči, za kterými slyším, jak smutný hlas tlumeně říká: Tohle je to nejlepší, co můžu udělat…

A něco mě zezadu pohltí.

Jako by mě spolkla ropná skvrna. Něco horkého a kluzkého se obaluje kolem mých paží, nohou i hrudi a v první chvíli se dostavuje i bolest. Do hajzlu, to je nepříjemné. Potom však bolest ustupuje a pocit, který přichází na její místo, je vážně fajn. Mnohem lepší než morfin. Otupuje bolest, ale ani v nejmenším vám nezpomaluje mozek.

Pročistí se mi hlava. Mám ji plnou nových myšlenek, dokonce i staré teď vidím úplně v jiném světle. Tohle nemá obdoby, naprosto bezprecedentní zážitek. (Dokonce teď dokážu používat i slova jako bezprecedentní, aniž bych si u toho připadal jako kretén, ale nejsem si jistý, jestli zrovna z toho mám radost.)

Ale není to jen o tom, že můj mozek už zase pracuje na plné obrátky. Jak už jsem říkal, cítím se skvěle. Dojde mi, že musí jít o jednu z nových dopaminových náhražek, o kterých jste už určitě slyšel, a pak si vzpomenu, kde jsem o ní slyšel já: bylo to v jednom článku na MacroNetu, který jsem před dvěma lety asi na patnáct vteřin letmo zahlédl. Buď opravdu umírám a celá ta věc, jak vám prý proběhne před očima život, je hodně přeceňovaná, nebo tenhle velký vesmírný slimák nějakým způsobem výrazně zlepšil moji paměť.

Rozmaže se mi pohled a pak se najednou zaostří a já vidím tak čistě, až svět kolem mě ani nevypadá reálně. Znáte to, mluvím o neuvěřitelně vysokých rozlišeních, která můžete vidět v hrubých taktických simulacích a levných počítačových hrách. Přes zorné pole mi začnou běhat texty, startovací sekvence a taktické informace, ale to všechno je uvnitř mojí hlavy, chápete? Dalo by se to přirovnat k průhledovému displeji, nemluvím tady ale o vašem klasickém displeji: tyhle obrazy mi něco cpe přímo do hlavy. Je to spíš takový, no, mozkový displej.

Mám zpátky svoje nohy, stojím, zase se může hýbat. Zvednu ruku a uvidím to: svalovinová zbroj, plazí se mi po předloktí jako chobotnice, a když zatnu pěst, napíná se a stahuje a přizpůsobuje se každému mému pohybu. Vidím, jak poblikává. Světlo a tma se po mé paži honí jako bouřková mračna na videu, u kterého někdo zapnul rychlé převíjení. Na okrajích jim hrají barvy – zeleň hlubokých oceánů, blankytná modř stratosféry, kdo ví, jak těmhle částem spektra dneska říkají kluci z marketingu. Najednou moje paže zmizí, přemění se na tekuté sklo a prostě se vypaří. Před očima mi začne růst indikátor průběhu a podle popisku pod ním je INICIALIZAČNÍ SEKVENCE CHROMATOFORACE dokončena z 87 %. Jakmile se dostane na stovku, moje paže se zase objeví – opět je jen nudně šedivá, protkaná blednoucí šestihrannou mřížkou, která vypadá jako Letcovo tetování (musím uznat, že starej Letec teda nemá v otázce zkrášlování zrovna velkou fantazii). Taktické informace hlásí MASKOVÁNÍ OK.

Je ze mě Gabriel. Je ze mě golem, stal jsem se vlastní nadějí a spásou. A přestože uvnitř téhle kouzelné zbroje musím být pořád jen hromádka rozdrcených kostí a potrhaných vnitřností, cítím se prostě kurevsky úžasně. Dokonce i kolega Letec tu teď přede mnou klečí a s divokým pohledem ke mně v prosebném gestu vzpíná ruce.

Až na to, že nic takového samozřejmě nedělá. Uzavírá mě totiž do své zbroje, dotahuje posledních několik matek u šroubů na mé hrudní kosti. „Skvělej pocit, že jo? Vsadím se, že je. Ale rychle omrzí. Věř mi.“

Něco se na něm změnilo. Křeče neustaly, chvěje se stejně strašně jako předtím, ale démon v jeho očích, panika – to je pryč. Jeho tvář je tmavá, tetování zmizelo. Pravé oko má teď úplně neprůhledné – jednolitá šarlatová koule, ve které není vidět vůbec nic – ovšem v levém se téměř zračí klid. Změří si mě smutným, pevným pohledem a řekne „Víš, je to živé. Možná bys řekl, že posedlé. Nepostoupí to dál, dokud se nepohnu i já, je to… virus. Ale myslí to dobře. Pamatuj si to a můžeš to zvládnout.“

Zvládnout co? snažím se ze sebe dostat.

Odpoví, jako by se mi to podařilo. „Najdi Goulda. Nathana Goulda. Víc toho teď udělat nemůžu. Ty jsi to jediné, co můžu udělat. Mrzí mě to, kamaráde. Kurva, jak mě to mrzí. Teď už je všechno jen na tobě.“

Třepe se tolik, že se sotva udrží na nohou. V hrudi mu chrčí způsobem, který jsem slyšel už tolikrát předtím. Zavrávorá, otočí se a nasaje špínu a pach zchátralosti všude kolem. „Podívej se na tohle posraný místo,“ zašeptá a já ho i přes praskání plamenů, skřípění trosek a tlumený křik někde v dálce slyším naprosto dokonale. Přísahám, že slyším i tlukot jeho srdce.

„Říkali mi Prorok,“ prohlásí. „Nezapomeň na mě.“

Přiloží si pod bradu služební pistoli a ustřelí si hlavu.

NAPADENÍ A UBLÍŽENÍ

Do prdele.

Co mám, co se…

Kurva kurva kurva.

Prorokova krev a šedá kůra mozková mi stékají po hledí a zpoza nich vesele vyskočí malý nápis: C. N. COMBAT SOLUTIONS. NANOOBLEK 2.0. Najednou se nemůžu hnout. Jsem uprostřed bitevní vřavy, celá moje jednotka byla zmasakrovaná létajícím talířem někde ze Zeta Reticuli, nebo já nevím z jaký prdele, jediný chlap, který mi mohl dát aspoň nějaké odpovědi, tu leží bez hlavy a můj nový kouzelný oblek snů mě právě zasekl na místě jako mravence zatuhlého v jantaru. Něco si mašíruje po střeše a ani v nejmenším se nesnaží být nenápadné. A měl bych rozhodně také zdůraznit, že všechny tyhle věci vím, protože je cítím v hlavě.

Pozitivem – pokud se to tak dá říct – je, že nejsem mrtvý. Nutno podotknout, že podle lékařských vyšetření, jejichž výsledky mi bleskově létají před očima, bych mrtvý být měl. Na třech místech mám přelomenou páteř. Můj hrtan je napadrť. Protrhla se mi stehenní tepna. V plicích mám víc krve než vzduchu. A takhle bych mohl pokračovat. Nanooblek 2.0 mě dál vyšetřuje a prozkoumává detailněji, než by to zvládlo vybavení jakékoliv vojenské nemocnice, kterou jsem kdy navštívil. A přestože jsem kvůli tomu zaseknutý na místě jako zahradní trpaslík, oblek do mě hustí hromady protilátek, autokatalytických fibrinogenů i nejrůznější druhy umělých osteoblastů, které mi slepují zpřelámané kosti zase zpátky v jeden celek. Když to vezmu kolem a kolem, teď zrovna vlastně vůbec není špatné být zamrzlý v téhle skořápce.

Tedy aspoň pokud rozmrznu dřív, než se sem stihnou dostat parchanti zvenku.

Postupně se biotelemetrie zpomaluje a ustává. Za hromadami statistik a údajů se konečně objevuje svět kolem mě. Přes hledí dokonale vidím okolí a po stranách výhledu navíc přibyly roztroušené nazelenalé ikonky. Nanooblek 2.0 hlásí, že integroval nový profil DNA, a odblokuje se.

Znovu se můžu hýbat.

Něco nahoře na kovové střeše jen čeká, až to udělám. Čas od času ta věc zadupe, snad pro případ, kdybych náhodou zapomněl, že tam je – jako nějaký bubák, který se s radostí sem tam postaví na vrzající schod před vaší ložnicí. On chce, abyste věděli, že tam je.

Já už o něm vím. Překročím Prorokovo tělo – můj stín vyplaší šváby, kteří se rozutečou všude kolem, tohle místo je jich plné – a seberu jeho pistoli. Na displeji hledí se mi hned rozběhne sken zbraně, po kterém následuje okamžitá identifikace: AUTOMATICKÁ LEHKÁ PISTOLE M12 NOVA.

Prázdná. Jak já kurva nesnáším, když někdo vrací auto a předtím do něj nedoplní palivo.

Dupání. Rachocení. Z trámu se snáší další prach.

„Vítej v pekle, mariňáku.“

Je to jen elektronicky znějící hlas v mém uchu, ale i tak úplně nadskočím. Očima procházím taktické zobrazení ve snaze najít vysílačku. Jakmile se na nějakou ikonu zaměřím, ihned se zvýrazní. Sakadické rozhraní. Paráda.

„Vše je on-line,“ oznamuje hlas. „N2 je plně funkční.“

Žádná vysílačka. To je umělá inteligence obleku. Ve vyšších polohách trochu zlobí. Nejspíš poškozený reproduktor.

Zní jako Prorok.

„Došlo k drobnému strukturálnímu poškození v mezižeberní oblasti. Odhadovaná doba opravy obleku je 26 minut. Odhadovaná doba opravy hostitele není v současné chvíli k dispozici.“

Omyl. Nezní to jako Prorok, ale jako něco, co se snaží Proroka napodobit. Částečně se to i daří, ale člověk rozdíl pozná.

Rozhlížím se a snažím se najít jinou pistoli. Nebo aspoň nůž. I kus dřeva s hřebíkem na konci by stačil. Vůbec poprvé mi dojde, kde jsem: nějaké skladiště v docích. Jsem v úzké uličce tvořené dvěma řadami zelených přepravních beden vyskládaných po obou stranách. Kromě červeného kříže otisknutého na víku jsou všechny neoznačené. Žádné zbraně. Na podlaze se válí vystřílené nábojnice, tak snad někde v okolí narazím i na použitelnou munici. Chodba končí ve slepé uličce asi deset metrů přede mnou. Právě tam dohasínají plápolající zbytky rozmlácených dřevěných transportních plošin. Sluneční svit se pomalu přelévá přes vrcholky nákladních kontejnerů po mé levici. Zdá se, že na druhém konci uličky by mohla být cesta ven – skulina mezi kontejnery a kupou velkých drátěných klecí, které vypadají jako obří zmutované nákupní košíky napěchované starými hadry. Podle neustávajícího bzučení je v těch místech i poškozený transformátor nebo skříň rozvodny.

Dám se do pohybu. Věc na střeše udělá totéž.

Dojde mi, že mě sleduje. Dojde mi…

Dojde mi, že to nejsou staré hadry.

Dojde mi, že to není poškozený transformátor.

Do hajzlu.

Z těch klecí čouhají chodidla. Ruce. Některé z nich vypadají normálně, jiné jsou protkané všemožnými otoky a nádory. Ze stínu v hromadě oblečení se najednou něco zaleskne. Pomalu se přibližuji a připadá mi, že mě ta lesknoucí se věc sleduje. A taky že ano. Jsou to zvrácené oči nějakého chudáka s prostřeleným čelem. Zakrvácená rána se hemží neposednými mouchami, které s hlasitým bzučením poletují i všude kolem.

Pohledem sjedu na podlahu na vystřílené nábojnice, jež se tu všude povalují jako nějaké podělané spadané podzimní listí. Je to standardní armádní munice.

Nikdo z těch lidí na sobě ale nemá uniformu. Nejméně dva jsou oblečení jako doktoři.

Můj mozek nestíhá pobrat všechny noční můry kolem mě – nepřátelští vetřelci, sebevražda mého zachránce, věc na střeše a teď sakra ještě masakr obyčejných civilistů? – až málem přehlédnu novou ikonu zářící v levém horním rohu mého výhledu. Nejprve zaregistruju jen podivný pocit drobného podráždění, jakési tlumené zaškubání někde vzadu v mysli. Asi pět sekund stojím nechápavě jako kretén a teprve potom si všimnu té zatracené blikající ikony. Jakmile se na ni zaměřím, hned vyskočí do středu výhledu a spustí:

„Najdi Goulda. Nathana Goulda. Víc toho teď udělat nemůžu. Ty jsi to jediné, co máme. Je mi to líto, chlape. Vážně kurva líto. Teď už je to jen na tobě.“

Přes oční bulvy mi přejede text…

Gould, Nathan.

89 South St # 17, New York, NY

…a moje první reakce je: To si ze mě děláš prdel? Komu to jako cpeš?

Takže Prorok mě pověřil nějakým svatým úkolem. Paráda. Mohl bych se prostě jen otočit a odkráčet. Ale možná taky ne. Žiju jen díky chlapovi, který leží mrtvý kousek ode mě, a na něco takového se nezapomíná. Navíc jsem odříznutý od velení, moje jednotka byla rozprášená a vím naprostý kulový o tom, co se tu vlastně děje. Nathan Gould nevypadá zase jako tak špatný začátek. Určitě bude mít odpovědi. Tak si tedy vyrazíme promluvit s milým panem Gouldem.

Co jiného bych měl dělat? Počítat mrtvoly?

Jenže se ukáže, že jsem tam zamčený. Okna jsou zabarikádovaná a ještě k tomu moc vysoko, skoro až u stropu. Všechny dveře byly pečlivě zavařeny, a aby toho nebylo málo, tak i zabedněny mohutnými nákladními přepravníky. Spousta překážek není nic jiného než nepořádek vzniklý při boji, ale některé byly přeci jen úmyslně naskládané jako obrana proti něčemu zvenku. Překračuju pytle s pískem i bezvládná těla, vylamuju víka beden a přehrabuju se v jejich obsahu. Nacházím dvě těla oblečená do ochranných obleků pro práci s nebezpečným materiálem, převrhnuté stoly, mikroskopy a termocyklery, i takové ty točící se věci, jak jen se jim říká, jo, centrifugy – to vše rozmlácené a poházené po rozpraskané betonové podlaze. Podaří se mi najít dokonce i pár použitelných zásobníků, ale kamkoliv se hnu, tam mě následují i děsivé kovové kroky nade mnou. Tedy ony to nejsou tak úplně kroky. Po chvíli to člověku dojde – jejich rytmus je nějaký divný.

Jenže nějaká cesta ven tu určitě být musí, přeci mě sem musel Prorok nějak dostat, že jo? Jen se mi ji prostě zatím nedaří najít. Nevím, co mi to N2 napral do mozku za sajrajt, ale rozhodně mi ho nezrychlil tak, jak by mohl. Řešení, jak se dostat ven, mi totiž dupe nad hlavou už nejméně posledních dvacet minut, jenže já byl až doteď buď moc blbej, nebo možná moc podělanej, než abych si to uvědomil.

Ale jo. Nakonec jsem si dal dvě a dvě dohromady.

A přísahám Bohu, že slyším, jak bubák nahoře úplně poskočil radostí, když jsem se začal škrábat po schodech.

Zachycené vysílání (Rozšifrované): 23/08/2023 09:35

39,5 MHz (sdílená vládní/nevládní pozemní mobilní síť).

Pravděpodobný zdroj signálu: polní velení společnosti CELL, Battery Park

Zachytil: anonym (prostřednictvím Edwarda „Eddieho“ Newtona, rádio Svobodný Manhattan)

Hlas 1: …je Kobaltový Sedm. Myslím, že přišel tudy. Zahajujeme prohledávání.

Hlas 2: Jo, ehm, tady je Kobaltový Čtyři. Máme tu záznam z kamery na bezpečnostním oplocení. Teda, pohybuje se sakra rychle. Nikdy jsem nic takového neviděl.

Hlas 3: S čím to tu do prdele bojujeme? Je to jeden z nich?

Hlas 4: To musíme zjistit, vojáku. Vám stačí vědět, že nemáte nic ponechat náhodě. Jakmile to spatříte, využijte všechny dostupné prostředky.

Kobaltový 4-A: Vy tady těm kecům věříte? Vyřídili úplně všechno: týmy EMAT, doktory, naše chlapy. Nic tu nezbylo.

Hlas 4: Soustřeďte se, lidi. Karanténní pravidla. Jakmile se tady něco pohne, zabijte to.

Mezera ve vysílání – 47 sekund. Následující hovor byl pravděpodobně vysílán omylem, nejspíše z důvodu zaseknutého přepínače vysílání.

Kobaltový 4-B: Takže myslíš, že to on sejmul tu sephskou loď?

Kobaltový 4-A: Jak to mám kurva vědět? Vypadám snad podle tebe jako jeden z těch emzáků?

K4-B: No jen chci říct, že my jsme to nebyli. A pokud ji fakt sestřelil, tak…

K4-A: Tak co?

K4-B: Však víš. Nepřítel mého nepřítele a takový ty věci.

K4-A: Nepřítel mého nepřítele se neprohání po okolí a nerve na kusy svoje vlastní chlapy.

K4-B: To je fakt.

K4-A: Do prdele, kámo. Za posledních pár dní se tu vyrojilo tolik nepřátel, že – hej, je to…?

K4-B: Co?

K4-A: Támhle na nábřeží. Nahoře na střeše. Je to chobotnička?

K4-B: No jo, jeden z těch sráčů…

K4-A: …pěšáci, nebo…

K4-B: Ne, podívej, jsou tam dva.

K4-A: Jsi si jistý? Podívej…

K4-B: Ne, kámo, podívej se, určitě jsou tam dva. Jenom to vypadá, jako by to byl jeden velkej hajzl, protože jsou blízko u sebe…

K4-A: Co to tam nahoře dělají?

K4-B: Kámo, oni bojují. Bojují mezi sebou…

K4-A: No do hajzlu. Proč by…

K4-B: Ty vole, ten menší. Myslím, že je to člověk.

K4-A: To je jen exoskelet. Uvnitř je zase jenom jeden z těch jejich slizáků.

K4-B: Ne, kámo, mrkni dalekohledem, rozhodně je to…

K4-A: No to mě poser, to je náš kluk! To je Pror…

K4-B: Kobaltový týme! Kobaltový týme! Našli jsme Primární cíl! Opakuji, našli jsme…

Zdroj signálu ukončil vysílání.

Ukončení přenosu: 23/08/2023 09:38.

Takhle to tedy je. Žádná kýčovitá znaková řeč s využitím různých melodií, žádní chlapíci se svraštělým čelem hlásající Odpor je marný nebo Poklekněte před Zodem, žádné sexy mimozemské královny, které budou hrdinu zaměstnávat análním sexem, zatímco jejich poskoci nadělají z našich dětí sekanou. Komunikace vlastně neproběhne vůbec žádná – tedy pokud nepočítám zvuk, který ta věc vydá, když mě spatří: jakési zajíkavé duté zaskřehotání, jako kdyby se levný hlasový syntezátor snažil napodobit zvuk kloktání.

A pak to ten E. T. rozjede.

V první chvíli jsem překvapený, jak lidsky vypadá. Jasně, jeho nohy mají příliš mnoho kloubů a paže pro změnu nemají klouby žádné – připomínají spíš článkovaná chapadla s dlaněmi na konci, něco jako měl doktor Octopus ze Spidermana – ale obojího má dva páry a přibližně na místě, kde by měly být. K tomu je navíc nahoře jakási helma se dvěma spojenými výstupky oranžových světel připomínajících oči. Celé je to ale kovové, takže si říkám, že jde asi o nějakého robota nebo ochrannou zbroj.

Okamžitě to do mě z bezprostřední blízkosti napálí a já skončím na zádech. Měl bych být mrtvý, ale nejsem. Ve zlomku sekundy je na mně jako nějaký podělaný panter a já uvnitř všeho toho kovového šrotu zahlédnu živou tkáň: šedivou, průsvitnou, připomínající medúzu. Vidím tmavé hnědooranžové hrudky hluboko uvnitř – nejspíš orgány – a ze zad vlající čtyři silná masitá chapadla. Jednu část mého mozku napadne: co je to sakra za zbroj, když nechává nechráněné vnitřnosti majitele, ale jiná část hned zareaguje: ty vnitřnosti jsou to poslední, co kdy uvidíš, ty pitomče – protože už mě má na lopatkách, chlape, aniž bych vystřelil jedinou ránu, načapalo mě to nesoustředěného a povalilo na záda jako nemotorného brouka na krovky. Očekávám, že přichází konec hry, jenže najednou…

Zaváhá. Pokývá hlavou, nebo jak chcete říkat té klínovité věci se světly. Skoro to vypadá, jako by čenichal a snažil si přivyknout na nový pach, který se zde objevil. A právě tohle drobné zakolísání – jedna nebo dvě sekundy – nám stačí k tomu, abychom se vzchopili. Chytíme toho sráče za rohy, nacpeme…

Ano, samozřejmě. Myslím já.

Chytím toho sráče za rohy, nacpu mu pistoli hluboko do šedého mazlavého těla a začnu střílet. On se prudce stáhne, vydá pískavý zvuk – zvuk studeného zimního vichru – a já jsem zpátky na nohou, ani sám nevím jak. Parchant znovu zvedá zbraň, ale to už mu ji blokuju, vyškubávám ji a ani o tom všem nijak nepřemýšlím. Můj oblek má vlastní reflexy, násobiče síly, násobiče rychlosti. Škubne sebou a moje ruka se zformuje do připraveného pravého háku. Oblek ani nečeká, než zareaguju, přísahal bych, že je to on, kdo pohybuje mým tělem. Zvednu toho zmrda nad hlavu a mrsknu s ním ze střechy dolů, jako bych jen tak odhazoval míč.

Já ti dám dělat bubáka, ty děvko. Ty už na mě pod postelí číhat nebudeš. Ty už nebudeš strašit nikoho.

Nechápu, o co Prorokovi šlo. Tenhle oblek je naprosto boží.

DOKONALOST^2

Když jsme před čtyřmi lety vydali první CryNet Nanooblek, popsali jsme jej jako „dokonalou bojovou zbroj“. Nešlo pouze o náš názor: během pouhých dvou měsíců se N1 stal zbrojí číslo jedna u vojenských i polovojenských jednotek po celém světě, v testu Urban Pacifier získal naprosto neuvěřitelných 9,8 bodů z deseti možných a odnesl si prestižní ocenění Platinum Award za výjimečnost v oblasti technologie na podporu pěchoty. To vše ale pro nás v CryNet znamenalo docela problém: jak jsme měli dál vylepšovat to, co už bylo dokonalé?

Tentokrát jsme proto zdokonalili samotného vojáka.

To však neznamená, že bychom se nezaměřili i na vylepšení hardwarových součástí. Náš nejnovější model je vybavený špičkovými funkcemi, jak byste od společnosti CryNet čekali: radiačně vytvrzený keramický povrch, dynamická Faradayova síť zaručující nepřekonatelnou EMP ochranu, nejmodernější protiproudové výměníky tepla schopné zachovat tepelnou vyváženost během nekontrolovaného požáru i úniku tekutého kyslíku. Společnost CryNet zůstává i nadále na špici Moorova zákona – a možná ještě o kousek dál.

Jenže stroje dokáže vyrábět každý. Srdcem produktů od společnosti CryNet a naší prioritou je však voják ukrývající se uvnitř tohoto stroje. Lidská mysl vždy byla největší silou vylepšené pěchoty – a rovněž její největší slabinou. Je totiž jedno, jak jsou muži a ženy v moderních zbrojích inteligentní nebo jakou mají odvahu, neustále zůstávají „pouze“ bytostmi z masa a kostí. Mohou se unavit. Mohou se zaleknout drtivé převahy nepřítele – a dokonce i ti nejodhodlanější mohou zaváhat na klíčový zlomek vteřiny, který mnohdy představuje hranici mezi vítězstvím a porážkou. Jsou to prostě lidé. Naše technologie je dokáže chránit před vnějšími nebezpečími, nikoliv však před jejich vlastní slabostí.

To ale platilo jen doposud.

Vůbec poprvé bojová zbroj vaše vojáky nejen chrání, ale i vylepšuje: činí je imunními proti strachu a únavě, udržuje je neustále ve střehu, poskytuje okamžitou taktickou telemetrii z tisíců různých zdrojů přímo do mozku vojáka. Společnost CryNet stvořila něco, co je víc než člověk, víc než stroj: něco, co v sobě spojuje sílu obou, ale netrpí slabinami ani jednoho z nich.

Představujeme vám CryNet Nanooblek 2.0.

Dokonalost na druhou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Crysis - Legie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.