Markus Heitz v nakladatelství

FANTOM Print

Trpaslíci

Trpaslíci

Válka trpaslíků

Pomsta trpaslíků

Osud trpaslíků

Legendy alfů

Spravedlivý hněv

Ulldart – Doba temnoty

Stíny nad Ulldartem

Řád vysokých mečů

Znamení temného boha

Před zraky Tzulana

Die Magie des Herrschers *

Ritus

Sanctum

* Připravujeme, české názvy budou upřesněny

FANTOM Print

2011

Copyright © 2005 Piper Verlag GmbH, München

Translation © Zdeněk Sladovník

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-152-5

ISBN 978-80-7398-471-7 ePub

ISBN 978-80-7398-472-4 mobi

DRAMATIS PERSONAE

ULSAR A GRANBURG

Lodrik Bardri¢: kabcar Tarpolu

Aljaša Radka Bardri¢ová: Lodrikova sestřenice a manželka, vasruca Kostroma

Mortva Nesreca: kabcarův rádce

Hemeròc: Nesrecův přisluhovač

Paktaï: Nesrecova přisluhovačka

Govan, Zvatochna, Krutor: Lodrikova trojčata

Tokaro: jezdec v Lodrikových službách

OPOZICE

Stojko Gijuška: kabcarův důvěrný rádce, přítel a sluha

Valjakov: kabcarův tělesný strážce a přítel, dříve člen bojůvek a K’Tar Tur

Lorin: syn Lodrika a Noriny

Hetrál: turîtský lukostřelec, obránce Větrovzdoru

bratr Matuc: mnich Ulldraelova řádu

Belkala: kněžka kensustriánského boha Lakastry

Nerestro z Kurašky: příslušník Angorova Řádu vysokých mečů

Torben Rudgass: rogogardský korzár

Varla: pirátka, jeho milenka

Fatja: čtenářka osudu

Soša: médium

král Perdór: vládce Ilfarisu

Fiorell: dvorní šašek a Perdórův rádce

Moolpár Starší a Vyvú ail Ra’az: kensustriánští vyslanci

KALISSTRON

Blafjoll: velrybář

Kalfaffel: cerêl (starosta)

Tjalpali: Kalfaffelova žena

Stápa: nejstarší žena ve městě

Jarevrån: Stápina neteř

Kiurikka: kněžka bohyně Kalisstry

OSTATNÍ

Pashtak: bahenní bestie, člen shromáždění

Sinured: válečný kníže

Osbin Leod Varész: Sinuredův stratég

Widock: Varészův přisluhovač

PROLOG

KONTINENT ULLDART, KRÁLOVSTVÍ ALDOREEL,
PĚT MIL NA SEVER OD TELMARANU,
ZIMA 443/444 P. S.

Poloprázdný stříbrný pohár zvolna vyklouzl z ochablé ruky a s tupým bouchnutím dopadl na udusanou hlínu velké haly. Odkutálel se kousek stranou, přičemž se z něho zbytek vína vylil na zem, a zůstal tam ležet. Rudý zkvašený hroznový mok vytvořil malé loužičky, v nichž se slabě odrážela záře pohasínajících plamenů.

Polena z kmenů stromů, která v krbu shořela téměř na popel, vydávala už jen slabou záři, jež ani zdaleka nestačila prosvětlit obrovskou místnost. Černé zbytky se s praskotem a jiskřením rozpadaly na malé kousíčky.

Postava sedící zhrouceně v křesle u krbu na nic nereagovala.

Hlava s blonďatými vlasy byla svěšená na prsa, oči zůstávaly zavřené, pravá ruka sklouzla z opěradla dolů. Levá svírala prázdnou láhev od vína, u mužových nohou ležely vedle nedbale odhozených kusů prsního pancíře další tři láhve.

Spáč něco zamumlal, potom sebou jedna bota najednou škubla. Láhve, do nichž narazila, o sebe zacinkaly, ale ani tento zvuk muže neprobral z nelítostného snu. Snu, který mu znovu a znovu přiváděl před oči zástupy bezejmenných mrtvých, jejichž smrt měl na svědomí. Slyšel výkřiky hořících mužů i těch, co se topili ve vodách, slyšel volání o pomoc a kletby, které jeho jméno proklínaly na věky věků.

Za sloupem v pozadí místnosti se neslyšně vynořila druhá postava, od hlavy až k patě pokrytá blátem.

Opatrně se rozhlédla po potemnělé místnosti a neustále se měla na pozoru před případným příchodem strážného nebo překvapivým útokem.

Bylo zcela zřejmé, že se nehodlá přiblížit k židli, na níž seděl světlovlasý mladík, místo toho vylovila z toulce šíp a přiložila ho k tětivě. Střelec milimetr po milimetru natahoval spletený provázek a mířil šípem na spáčovo srdce. Když si byl naprosto jistý, že hrot nemůže cíl minout, uvolnily jeho prsty tětivu.

Šíp zasvištěl, prolétl vzduchem a necelý metr před nechráněnou hrudí narazil na neviditelnou překážku. Na okamžik se bez hnutí vznášel ve vzduchu, poté spadl na zem.

V tu chvíli otevřel muž v křesle tmavě modré, alkoholem zakalené oči.

„Měl jste mě zastřelit hned v Granburgu,“ zablábolil Lodrik těžkým jazykem do stínů. „Teď už nebudete mít to štěstí, mistře Hetrále. Moje magie je příliš mocná, dnes už pro mě nějaký ocelový hrot neznamená žádné nebezpečí.“

Přilétl druhý šíp, potkal jej však stejný osud jako první.

Kabcar Tarpolu a Tûrisu se potácivě zvedl. „Ach, jak by vám dnes byl Ulldart vděčný, kdybyste tehdy přijal Kolského zakázku a zavraždil mě, když jsem byl ještě malý kluk. Guvernér.“ Lodrik se tiše zasmál a hlasitě vydechl. „Vidíte, co jsem dnes, mistře Hetrále. Vládce, který svůj lid podruhé zachránil před domýšlivými útočníky. A který pravděpodobně přivolal Dobu temnoty včetně Sinureda.“ Vytasil popravčí meč, rytiny na čepeli se zatřpytily. „Tak do toho. Dávám vám možnost postavit se mi v souboji. Jenom vy a já. Přestože si to zrádce jako vy ani nezaslouží.“

Mladý muž se potácel směrem k Turîťanovi, čepel meče klouzala po zemi.

Hetrál odhodil luk stranou a i on vytasil zbraň. Když před několika hodinami spatřil mladého Telisora, jak se řítí proti přesile, bylo mu jasné, že nad spojeneckým vojskem už nikdy slunce nevyjdou. A také postřehl, že se Lodrik stáhl do městečka, kde byli ubytovaní jeho vojáci. Sledoval ho, aniž by si ho stráže všimly, místo aby se vrhl vstříc jisté, zcela nesmyslné smrti. Možná se mu podaří zabránit dalšímu neštěstí.

Pozorně sledoval pohyby opilého kabcara.

„Vím, co si myslíte, mistře Hetrále,“ blekotal Lodrik a shrnul si rozcuchané vlasy z obličeje. „Myslíte si, že když mě zabijete, ještě než nastane rok 444, Doba temnoty nepřijde. A doufáte, že Ulldrael udělá nějaký zázrak.“ Kabcar se posměšně zasmál. „Ulldrael Spravedlivý, jak mu lidé říkají.“ Upíral ztěžklý pohled do hnědých očí němého mistra střelce. „Nazýváte to, co se odehrává několik mil odsud, spravedlivým činem? A proč vám bůh nepomohl, když jste přece chtěli zvítězit ve jménu dobra?“ Bez míření se rozmáchl po Hetrálovi, prudkost rány ho samotného strhla tak, že rychle musel udělat pár drobných krůčků. „Kde byl váš bůh?“ vyplivl opovržlivě. „Já jsem vás chtěl nechat jít, a vy šílenci vyrazíte proti mým vojákům, kteří jenom čekali na to, kdy konečně poteče krev.“ Kabcar se opřel o sloup. „Já jsem vám daroval život. Jako bůh. A vy jste neměli na práci nic lepšího než ho zahodit.“ V modrých očích se objevil strnulý výraz. „Já jsem dobro. Jinak bych dnes byl tím, kdo prohrál, nemám pravdu?“ Turîťan vyrazil vpřed a udeřil, Lodrik duchapřítomně ránu odvrátil a popadl muže za ruku, v níž svíral meč. „Nemám pravdu?“ zaryčel mu do tváře. „A jestli nehájím dobro, proč jsem nebyl zničen?“

Hetrál vrazil mladému muži ramenem do obličeje.

Lodrik se odpotácel k pilíři, z úst a z nosu mu crčela krev. Hetrál okamžitě pokračoval v útoku, pohánělo ho pomyšlení na lidské oběti v Zakázaném městě a padlé z masakru, který se udál jen před několika málo hodinami. S ústy rozevřenými v němém výkřiku se oběma rukama rozmáchl a udeřil.

Lodrikova pravá ruka udělala nepatrné gesto. Z konečků prstů vylétly tmavomodré paprsky energie a zasáhly Turîťana rovnou do hrudi. Magická síla muže nadzvedla a odmrštila ho dvacet stop daleko, než ztěžka dopadl na zem. Tělo mu obklopily droboučké blesky, které se postupně vybíjely do udusané země. Z Hetrálova těla se na místech, kde ho energie zasáhla, ještě chvíli kouřilo, šaty měl ožehnuté, kůže pod nimi byla posetá puchýři.

„Jestli ve mně Ulldrael spatřuje zlo, proč v bojích se mnou prohráváte?“ zeptal se kabcar zamračeně. „Vytáhli jste proti nesprávnému muži. Podlehli jste našeptávání falešného boha.“ V záplavě vzteku a zoufalství zahodil popravčí meč. „Ulldrael Spravedlivý, že ano? To si přece právě myslíte, je to tak?“

Hetrál se vyškrábal na nohy, tvář měl zkroucenou bolestí. Kabcara nedokáže porazit, uvědomil si rezignovaně a hledal místo, kudy by se dostal ven. Takhle nad ním nezvítězí, teď rozhodně ne.

Spáleniny mu působily takové utrpení, že nebyl schopen jediné kloudné myšlenky. Měl pocit, že se mu paprsky zažírají stále hlouběji do těla. Mistr střelec potřásl hlavou a odvrávoral k oknu.

„Chcete se dát na útěk, mistře Hetrále?“ zavolal za ním Lodrik posměšně. „Pochopil jste, že jste udělal chybu? Tak se přidejte na moji stranu.“ Mladý panovník se k němu kolébal, ve tváři se mu zračilo něco jako naděje. „Prosím, mistře Hetrále. Já jsem přece ten, kdo je v právu, ne ti druzí. Můžu vám prominout, co jste spáchal v Zakázaném městě. Zůstaňte u mě a pomozte mi přesvědčit ostatní.“ Lodrik natáhl ruku, oči protkané rudými žilkami se na Hetrála prosebně zahleděly.

Turîťan vymáčkl okno, aby stačil z velké haly uniknout dříve, než dorazí kabcarova tělesná stráž. Plivl Lodrikovi pod nohy a vyběhl ven, hledal záchranu v noční temnotě.

Kabcar zaryčel, vytrhl pistole od opasku a zmáčkl spouště. Zadunělo to, střelný prach se vznítil a vyslal za Hetrálem olověné kulky. V tu chvíli vtrhly do sálu stráže a na panovníkův pokyn se pustily do pronásledování atentátníka. V místnosti se vznášely obláčky kouře, připomínající velké chumáče vaty, dokud je noční vánek postupně nerozehnal.

Do obrovského sálu vstoupili sluhové přinášející zapálené pochodně, zatímco se kabcar potácel zpátky do křesla. Obě střelné zbraně opatrně uložil do polštářů.

Ve dveřích se objevil Mortva Nesreca s Osbinem Leodem Varèszem, bratranec oděný v neposkvrněné uniformě, jeho stratég s rozseknutým spodním rtem v plné zbroji a novými, ještě krvavými trofejemi zavěšenými na helmě. Následoval je zástup bojovníků a tucet zajatců, mezi nimi i vyčerpaní válečníci v našňořených, drahých šatech.

„Vznešený pane.“ Konzultant se uklonil na pozdrav. Při tom padl jeho pohled na čtyři prázdné láhve od vína. „Neslyšel jsem právě výstřely?“

„To není důležité,“ uklidňoval ho kabcar. Loket mu sklouzl z opěradla, ale muž se hned zase narovnal, i když působil poněkud neohrabaným dojmem. Uklouzlo mu hlasité říhnutí. „Jeden starý známý, který mě chtěl zabít. Ale já jsem ho zahnal na útěk. A kdo je to tady?“ zeptal se znuděným hlasem.

„Zvítězil jste. Přivádíme vám poslední zbytky Sjednoceného vojska. Několik důstojníků, velmistra Vysokých mečů a pár dalších zajatců.“ Vojáci vyvlekli dopředu tři muže různého věku. „Ale tihle jsou nejdůležitější. Smím vás seznámit s králem Tarmem z Aldoreelu, jeho synem Telisorem a tersionským vojevůdcem J’Maalem?“ Mortva mírně ustoupil stranou, aby panovníkovi nepřekážel ve výhledu.

„Ach ano, ta bitva.“ Lodrik se zvedl z křesla a pravou rukou uchopil popravčí meč, který mu podal jeden ze sluhů. Chladně si změřil špinavé, zčásti těžce raněné muže. Rychle, přerývaně dýchal, bylo mu hrozně zle. V krku mu nebezpečně bublalo. „Vy falešní hrdinové mě vůbec nezajímáte,“ prohlásil po chvíli pomalu a potřásl hlavou. „Já bych chtěl jen žít v míru a zapomenout. A vy mi překážíte.“

„Proto nás teď chcete zabít?“ řekl Telisor opovržlivě. „Jste opravdu pěkný kabcar. Nechal jste zákeřně zavraždit tisíce lidí, kteří nechtěli nic než zastavit Zvíře.“

Lodrik přimhouřil oči. „Já vás znám. Vy jste ten pitomec, který hnal Sjednocené vojsko na smrt.“ Kabcar se krátce odmlčel, poté udeřil králova syna dlaní do obličeje. „Já Zvíře ovládám. A vy jste měli se mnou jednat. Mnohokrát jsem vám k tomu dal příležitost. Jenže jste místo toho povraždili moje posly. Dokonce i na bitevním poli jste ode mne odmítli přijmout milost. Není divu, že Ulldrael Spravedlivý neudělal nic, ale vůbec nic pro to, aby vás zachránil. Jste zkažení, domýšliví lidé.“ Bolestně pohlédl na Mortvu. „Je mi zle, bratranče. Vyřiď to místo mě.“ Málem upadl, ale nepříliš jistým úkrokem stranou se mu podařilo tomu zabránit.

„My jsme vaše posly ne…“ odporoval mu udiveně Tarm, jemuž úder mohutným kyjem roztříštil rameno, přestože je měl chráněné kroužkovou košilí.

Lodrik si rukama zacpal uši a přerušil ho. „Buďte zticha, lháři!“ vykřikl. „Mám už těch vašich intrik a lží po krk. Všichni vládci na tomhle kontinentu jsou prolhaní.“ Mladý muž se vypotácel ven, přičemž odstrčil pomocné ruce, které mu sluhové podávali.

„Je na čase, aby začal jednat někdo, kdo je opravdu čestný,“ přizvukoval kabcarovi Mortva, „a to jménem všech lidí na Ulldartu. Aby všechny lži skončily.“

„Vy jste za to odpovědný,“ řekl mu Tarm přímo do očí. Aldoreelský král pohlédl na konzultanta. „Musíte být sám Tzulan.“

„Ale to přece ne, Veličenstvo.“ Muž se stříbrnými vlasy se na něj neproniknutelně usmál, v obou očích, šedém i zeleném, se zablesklo. „To by pro mne byla příliš velká čest. Já jsem jen skromný služebník, nic víc.“

„Sloužíte opravdu dobře.“ Aldoreelský král sklonil hlavu. „Co se s námi stane?“

Konzultant si založil ruce za záda a pomalým krokem zajatce obešel. Telisorova levá tvář rudě žhnula, jak ji zasáhla kabcarova ruka. „Budete dopraveni na místo, kde o vás bude postaráno. Oficiálně jste samozřejmě padli v bitvě.“ Ťukl prstem na krev, která králi zmáčela rameno, nabral jí trochu mezi palec a ukazováček a zkoumal ji. „Ale za několik málo týdnů se vrátíte ke svým lidem, kteří z toho budou mít obrovskou radost. Oznámíte jim, že vaše dosavadní jednání nebylo správné. A protože jste si to uvědomili, vzdáte se trůnu.“

„Nikdy!“ vykřikl Telisor a skočil vpřed, aby se na králova rádce mohl vrhnout.

Varèsz ho vší silou kopl do rozkroku. Mladík zaúpěl a zhroutil se na zem.

Mortva podřepl. „A vy, Telisore, pomůžete otci zvládnout těžký úkol, totiž přesvědčit lid o tom, že když jste vytáhli do boje proti kabcarovi Tarpolu a Tûrisu, podlehli jste bludu. Budete se divit, s jakou horlivostí se již brzy tohoto poslání ujmete. Pokorně budete v oděvu kajícníka táhnout zemí a kázat, zatímco se kabcar bude kochat nečekaným převzetím dalšího trůnu.“ Konzultant si otřel o cáry princových šatů z prstů Tarmovu krev, vstal a obrátil se k J’Maalovi. „A pak tu ještě máme K’Tar Tura z Tersionu.“ Zatvářil se zamyšleně. „Přiznávám, že je pro mne dost obtížné přijít na něco, čím byste mi byl užitečný. Nemůžu vás poslat zpátky se stejným posláním jako krále a jeho následníka. Váš lid má v současnosti příliš špatnou pověst. Ale kdo ví.“ Bez dalšího vysvětlení dal znamení strážím.

Králův rádce a jeho stratég mlčky přihlíželi, jak vojáci vyvádějí zajatce ven. Telisora, jenž se ještě nezotavil z úderu do slabin, museli vléct po zemi.

„Přestože to Vznešený pán momentálně ještě není ochotný přiznat, práce, kterou jste odvedli u vodopádů, byla naprosto excelentní,“ pochválil Mortva Sinuredova vojevůdce. „Bez vás by to bylo mnohem těžší. Rozhodnutí padlo právě včas. Ani jsme nemuseli využít magických schopností Vznešeného pána. A počet smrtelných obětí byl mnohem vyšší. Tzulan bude spokojený.“

„Spálený bůh již ukázal svou tvář,“ prohlásil Varèsz a ušklíbl se, jizva na spodním rtu se mu široce rozevřela. „Děje se to, co se musí stát. Jenom Vznešený pán mi připadá ještě trochu… moc citlivý.“

„To se poddá. Je na nejlepší cestě.“ Muž se stříbrnými vlasy se zadíval oknem ven. „Ať si muži odpočinou. Řekl bych, že kontinent bude výsledkem bitvy tak překvapený, že se Tarpolu a Tûrisu nikdo nepostaví. Lidé budou příliš zaměstnaní pochybnostmi o svém bohu. A mezitím dorazí posily z Tzulandrie.“

„Jak vypadají další plány?“ vyptával se stratég se zájmem a setřel si z obličeje trošku krve, odkapávající z čerstvé trofeje na helmě.

Mortva se na válečníka zadíval s odporem. „Měl byste si tento druh sbírání trofejí odvyknout. Až budete jednoho dne muset přijet do Ulsaru a obyvatelé vás takhle spatří, nejspíš před vámi utečou.“ Zahlédl v křesle kabcarovy pistole a vzal je k sobě. „V nejbližší době znovu začnou diplomatická jednání. Zároveň, tak zní moje prosba, vyberte z oddílů dva tisíce nejlepších jezdců a rozdělte je do skupin po padesáti lidech. Už brzy na ně zase přijde řada, aby urychlili vyjednávání.“

Varèsz na něho zvědavě pohlédl.

„V zemi, která se nemá jak chránit, se bandité a lupiči můžou stát hotovou pohromou,“ vysvětloval Mortva. „Kdo jim v Hustrabánu, Aldoreelu nebo v Serusii učiní přítrž, když většina vojáků padla v bitvě?“

„Řekl bych, že kabcar.“ Stratég se od plic zasmál.

„Přesně tak, vážený,“ souhlasil konzultant. „A jakmile se dosáhne dohody, budou ‚lupičské bandy‘ rázně zničeny. To znamená, že se vaši lidé stáhnou zpátky, cestou ještě tu a tam něco vyplení. A kabcar tím znovu získá na oblibě.“

Osbina Leoda Varèsze najednou opustila dobrá nálada. „Opravdu máte na Vznešeného pána takový vliv, že neudělá nic, co by se příčilo našim záměrům, Nesreco? Takovou příležitost už nikdy nebudeme mít, nezapomínejte na to.“

„Vy vedete válku na bitevním poli, já u jednacího stolu,“ poučil Mortva Sinuredova vojevůdce přátelsky, ale zároveň i chladně. „Nelamte si hlavu mými starostmi. Vím velice dobře, co je ve hře, kdyby Vznešený pán nechtěl udělat to, co po něm chceme. Ale v této záležitosti nám nesmírně pomáhá jeho sestřenice.“

„Potom vám přeji hodně štěstí a veškerou zlobu a zlomyslnost, již budete potřebovat.“ Stratég se s ním rozloučil.

„Mockrát děkuju,“ zavolal za ním Mortva. „Štěstí nepotřebuji. A zlomyslnosti mám k dispozici víc než dost.“

Pomalu popošel k oknu a ve skvělé náladě pozoroval noční oblohu, na níž v plném lesku zářily a třpytily se dvě hvězdy: Arkas a Tulm. Těsně pod tímto souhvězdím kroužily dvě komety a na pohled se zdálo, že okolní hvězdy vytvářejí kolem nich obrysy výrazného obličeje. Tolik radosti, Tzulane. Brzy, už brzy budeš opět moci kráčet po zemi. Měj ještě chvíli trpělivost, Spálený bohu. Ten den není daleko a už to všechno začalo.

I.

„Věštkyně vyrůstala v chmurném Borasgotánu, jemuž vládl tvrdou rukou šílený Arrulschán. V nejranějším dětství táhla s kočovnou výpravou zeměmi Ulldartu. Od prvního okamžiku, kdy dokázala myslet a mluvit, byla schopná vyčíst osud ostatních lidí z jediného pohledu do jejich očí, zrcadla duše každého smrtelníka. Její dar byl vysoce ceněn a lidé ji měli ve velké vážnosti.

Přihodilo se, že ji cesty zavedly do Tarpolu, do provincie Granburg.

Tam se během jedné slavnosti setkala s mužem, jehož se později bude obávat všechen lid celého Ulldartu.

A ona poznala, co je jeho předurčením.“

KNIHA VĚŠTKYNĚ

KAPITOLA I.

…ZIMA 443/444 P. S.

Matucovi drkotaly zuby tak hlasitě, až ho ten zvuk probudil. Byla mu příšerná zima, v ústech mu skřípal písek, levou nohu mu zalévala studená voda. Ve vzduchu byl cítit pach moře, soli a řas. Ptáci bez ustání halasili, jednou se ozývali z větší, podruhé z menší dálky, moře šumělo v monotónním, stále stejném rytmu. Něco lehkého mu poskakovalo po těle.

Opatrně zvedl hlavu a zadíval se na nevelkou, plochou pláž, nad níž se vznášely cáry ranní mlhy. Několik metrů od něj se tyčily do výše černé skalní útesy, z místa, kde ležel, neviděl nahoru na hrany.

S povzdechem opět složil hlavu do chladného písku. „Ulldraeli Spravedlivý, děkuji ti, žes mě zachránil. Postarej se ve své dobrotivosti, aby to zvládli a přežili i všichni ostatní.“

Mnich se otočil na záda a posadil se. Dva racci, kteří na něm seděli, se s nářkem zvedli.

„Zmizte odsud! Já nejsem mrtvý,“ vykoktal nezřetelně, jak jen mu to rychle cvakající čelisti dovolily. Všiml si, že mu někdo zakryl tělo suchými ženskými šaty, aby neumrzl.

To jsou Norininy věci, blesklo mu hlavou a chtěl vstát. V rychlosti a netrpělivosti si nevšiml, že ztratil dřevěnou protézu, a okamžitě se opět zřítil do písku. Vedle sebe spatřil otisky bot, podle velikosti mohly patřit brojačce.

Zalovil rukou a nahmatal kus prkna, zapřel si ho pod rameno a s jeho pomocí rychle kulhal po pláži. V nevelké vzdálenosti objevil truhlu, do níž oné bouřlivé noci uložili Norinu i jejího maličkého synka. Víko truhly bylo zvednuté.

Matuc nevěděl, co se přesně na palubě Grácie přihodilo. Pamatoval si, jak záchranný člun dosedl na hladinu a padající ráhno udělalo v trupu člunu širokou díru, jako by samotná bouře nestačila na rozbití maličké skořápky. Během několika okamžiků se všichni ocitli v ledově studené vodě. Ve vší té vodní tříšti a pěně, v bouři a mezi vlnami ztratil Fatju z očí, a pokud si ony události dokázal aspoň zčásti oživit v paměti, držel se jako klíště jedné z trosek záchranného člunu.

Zatímco se blížil k truhle, díval se vzhůru ke strmým skalním útesům a neustále v sobě živil naději, že tam spatří nějaké lidi nebo část rogogardské ostrovní pevnosti. Pláž s tmavým pískem, posetá troskami a kousky vraků, se táhla jako úzký pruh zdánlivě do nekonečna, až daleko od něj ostře zahnula doleva. Skřehotající ptáci, kteří se nad ním vznášeli, však byli široko daleko jedinými živými tvory.

Když poklekl vedle truhly, lapal námahou po dechu a třásl se zimou, od úst mu stoupala pára v podobě bílých obláčků. Truhla byla na první pohled prázdná.

Opatrně osahával její obsah, až narazil na slabý odpor. Opatrně odsunul stranou dámskou spodničku. Pod ní leželo Norinino dítě a spalo, zabalené do několika vrstev šatů, aby bylo chráněné před nízkými teplotami. Pouze po matce chyběla jakákoliv stopa. Matuc objevil otisky jejích bot, vedoucí od velké truhly někam pryč.

Když je očima sledoval, ulpěl jeho pohled na něčem, co zpočátku považoval za kus dřeva. Ten se však hýbal.

„Norino!“ zakřičel, jeho hlas se dutě odrážel od holých stěn bedny.

Dítě se okamžitě probudilo a polekaně se dalo do pláče.

To jsem udělal skvěle, pomyslel si mnich a spěšně začal chlapečka uklidňovat. Přitom sledoval útlou postavu, která se namáhavě zvedla na nohy a zamířila jeho směrem. A čím více se blížila, tím si byl bývalý představený kláštera Ulldraelova řádu jistější, že se jedná o malou čtenářku lidských osudů.

Skutečně, byla to Fatja, promočená od hlavy až k patě, zuby jí drkotaly téměř stejně rychle jako mnichovi. Dívka za sebou táhla nějaký vak.

„To bylo o fous,“ vykoktala, ruce si tiskla k tělu. „Mám hroznou radost, že tě vidím, Matuci.“ S úlevou mu padla kolem krku. „Kde je Norina?“

Mnich bezradně pokrčil rameny, což s ohledem na to, jak se třásl zimou, téměř nebylo poznat. „Já jsem ji vůbec neviděl. Ale musela mě přikrýt a potom někam odešla po břehu. Možná hledá pomoc.“

„A syna nechala tady?“ Nezdálo se, že by dívku jeho úvaha nějak přesvědčila. Vtiskla muži dítě do rukou a začala se přehrabovat v truhle a hledat nějaké šaty, které by jim v nynější situaci přišly vhod. Duchovní působil bezradným dojmem, nevěděl, co si počít. Plačícího kojence držel jako kousek tenoučkého, křehkého skla.

„Otoč se,“ požádala Matuce dívka, zatímco si svlékala první části promočeného šatstva. Přehodila přes sebe brojaččiny šaty, přestože jí byly příliš velké. Matuc bez váhání uposlechl její výzvy. „Taky by ses měl převlíknout,“ doporučila mu Fatja. „Jinak si uženeš smrt. Ulldrael nás musel chránit, jinak by z nás byly rampouchy.“ Poklepala mu na záda na znamení, že se k ní smí opět otočit, a podala mu suchou sukni.

„Já si mám…“ snažil se mnich protestovat.

Fatja opatrně uchopila novorozeně do náruče a něžně ho kolébala. Křik se brzy ztišil. „Buď rozumný. Nijak nám nepomůže, když se nachladíš.“

„Ulldrael se bude otřásat smíchy,“ zabručel Matuc, ale i on se začal převlékat. Většina šatů mu sice byla příliš úzká, ale když se je nesnažil dopnout, mohl se v nich pohybovat. Z několika šál a přehozů vytvořil pro sebe i pro dívku hřejivý svrchník.

„Doufám, že Norina najde někoho z ostatních,“ prohodila Fatja po chvíli a láskyplně se zadívala na spící dítě. „Podívej, jak se mu u starší sestřičky líbí.“ Zvedla hlavu. Po tváři se jí rozprostřel široký úšklebek, dokonce i v hnědých očích jí pohrával smích. „Matuci, vypadáš úchvatně. Piráti tě budou milovat. Jenom to strniště na tváři…“

„Buď zticha,“ procedil mnich mrzutě. Přesto byl dívce vděčný, že ho donutila převléci se. Pocit chladu ho zvolna opouštěl. Rozhlédl se, ale na pobřeží se v obou směrech nic nezměnilo. Stejně jako předtím tam bylo tolik života jako na hřbitově. „Z celé duše doufám, že se Rudgass a Valjakov zachránili a dostali se z moře.“

„Vsadím se, že pirát už dávno sedí v domě svýho bratra a zahřívá se kořeněným vínem,“ odvětila Fatja s předstíranou důvěrou. Při pohledu na polámané kusy dřeva všude kolem bylo zřejmé, že se snaží popřít nejpravděpodobnější odpověď. Když jí stekla po tváři první slza, prolomily se v mladé čtenářce osudů všechny hráze. Plakala, dítě si přitiskla k tělu. Matuc ji vzal do náruče a přehodil přes ni kousky šatstva, aby se trochu zahřála.

Dlouhou dobu tak mlčky seděli.

Na obzoru vyšla slunce a stoupala vzhůru, mírně se oteplilo. Mlha se rozptýlila a nad hlavami se jim zjevila šedivá zimní obloha. Nad neklidným mořem pronikl skrz mraky jeden sluneční paprsek, v jeho záři se zatřpytily vlny.

Matuc si to vyložil jako povzbudivé znamení Spravedlivého. Přestože jejich situace nevypadala dvakrát růžově, nadále pevně věřil, že si je Ulldrael vyvolil k nějakému vyššímu poslání a nenechá je jen tak skonat na opuštěném rogogardském pobřeží.

Dívka po chvíli už jen trochu popotahovala, pak se hlasitě vysmrkala. „Budeme opravdu tady čekat tak dlouho, až se Norina vrátí s nějakýma pomocníkama?“ zeptala se. „Možná se k ní Rogogarďani nechovají moc přátelsky. Nebo co když je nejbližší rybářská osada úplně jiným směrem?“

„Nesmysl,“ prohodil Matuc, jenž se děsil představy dlouhého pochodu měkkým pískem.

„Můj bratříček bude mít brzo hlad, my taky budeme muset něco sníst. V pytli je několik mizernejch sladkejch hlíz a troška, ani nevím čeho, jinak nemáme na jídlo a pití vůbec nic, a to mluvím jenom o tom nejdůležitějším.“ Fatja se nenechala odbýt, utřela si cípem rukávu oči. „Na moje vize se nemůžeš moc spoléhat. Přece jsem říkala, že všecko nemusí být bezpodmínečně daný předem. Možná vidím jenom jednu z možností, jak to všechno může dopadnout. Ale co když…“

Mnich si povzdechl. „No dobrá. Máš pravdu. Pro jistotu taky vyrazíme.“

Děvče mu pomohlo na nohy, zasunulo mu pod ruku kus prkna z vyplavených trosek a pomocí šálu si přivázala bratra k břichu, aby ho hřejivý přehoz chránil před zimou.

Vpřed postupovali velice pomalu, Matuc musel spíše poskakovat, než že by kráčel, a když konečně dorazili k prvnímu ohybu, perlil se muži navzdory panujícímu chladu na čele pot. Norininy stopy nebyly nikde vidět.

„To přece nemá smysl,“ uvědomil si mnich a usedl na kámen. „Beze mne jsi mnohem rychlejší.“

Fatja sevřela koutky úst. Starý muž jí viděl na očích, že se dívce nijak nezamlouvá představa, že by ho tu měla nechat samotného. „Kde vlastně jsou ti piráti? Když je člověk potřebuje, nikde nejsou,“ procedila zlostně. „Celej sever z nich má strach, ale nikde je není vidět. Řeknu Rudgassovi pěkně od plic, co si o nich myslím.“

Matuc ji popadl za šos šatů a ukázal na moře. „To je přece nějaká plachta, nebo se mýlím?“ Hekticky začal máchat ve vzduchu prknem. Dívka položila chlapečka na zem, poskakovala na břehu sem a tam a mávala žlutým šálem.

Jak se však zdálo, nikdo z posádky jednostěžníku se jejich směrem nedíval. Loď nerušeně pokračovala v plavbě, mnich ani děvče se neubránili zklamání. Také Norinin syn se opět rozplakal.

„Má hlad,“ usoudila Fatja a zase si to malé stvořeníčko přivázala k tělu. Poškrábala se na hlavě. „Asi bude nejlepší, když půjdu dál bez tebe, Matuci. Však vím, kde tě najdu. A protože Rogogarďani nejspíš znají svoje pobřeží líp než já, určitě pro tebe budeme moct brzo přijít.“ Opatrně se k němu přitiskla, aby zároveň neublížila dítěti. „Nedovolím, abys tady vedle hloupejch racků umřel hlady.“

Mnich pohladil dívku po černých vlasech. „Odevzdávám se do rukou Ulldraela Spravedlivého. Nedopustil, abychom se utopili, tak nás určitě dále ochrání před příkořím.“ Otcovsky ji políbil na čelo a naznačil, ať jde.

Sotva Fatja zmizela za skalním ohybem, hned zase přiběhla zpátky.

„Hned za tím rohem je břeh plnej lidí,“ vykřikla radostně a zvedla zaskočeného muže na nohy. „Prohledávají trosky vraku. Honem pojď.“

Matuc namáhavě poskakoval vpřed, a i když se to příliš nehodilo, maně mu vytanul na mysli chromý racek.

Děvče se nemýlilo. Od místa, kde si právě chtěl odpočinout, nemuseli jít nijak daleko, sotva kam by člověk dvakrát kamenem dohodil. V písku se hemžilo plno mužů i žen. Většina z nich se chránila proti chladu kožichy a hrubými koženými kabáty, několik málo mužů mělo na nich navlečenou kroužkovou košili a v ruce svíralo oštěpy. Ozbrojenci dávali pozor na všechny strany, jestli jsou v bezpečí, zatímco ostatní ve spěchu prohrabávali trosky vraku. Na kraj písečného pobřeží bylo vytaženo několik veslic, jimiž lidé nejspíš připluli na místo.

„Fatjo,“ přivolal mnich k sobě čtenářku osudů. „Zůstaň u mě. Nejsem si jistý, koho to vlastně máme před sebou.“

Lidé na břehu si jich všimli. Nejbližší hlídač se otočil dozadu a zakřičel krátké varování. Uchopil oštěp oběma rukama a namířil ho na nově příchozí.

„No to tedy mají Rogogarďani krásný mravy,“ utrousila Fatja rozladěně.

K prvnímu hlídači se připojili další dva muži a začali se mezi sebou radit. Potom jeden z nich předstoupil.

Hlídač byl stejně jako všichni, co se hemžili na břehu, poněkud menší než Matuc. Shodil z hlavy kapuci a ve větru zavlály dlouhé černé vlasy. Obličej měl cizokrajné rysy, byl mírně hranatější než mnichův, připomínal spíše Jengoriánce. Pleť vypadala od přírody bledá, pár pronikavých zelených očí si cizince pozorně měřil. Ulldraelovu sluhovi připadalo zvlášť nápadné, že muž má vyholenou bradu, ale pod nosem výrazné, umně zakroucené kníry, do nichž byl zapracován podivný vzor.

To nebyl žádný Rogogarďan. Jeho podezření se potvrdilo, když se na ně cizinec obrátil prvními nesrozumitelnými slovy.

Fatja pohlédla na neznámého velkýma očima. „Co říkal?“

„Jak to mám vědět?“ opáčil mnich poněkud bezradně.

„Ty seš přece z nás dvou ten učenej.“ Čtenářka osudů se na muže s oštěpem pro jistotu usmála a pokusila se ho tím získat. „Tak přece něco udělej,“ zasyčela skrz zuby.

Hlídač něco zaryčel směrem dozadu, aniž by z nich spustil oči. Přiběhl k nim druhý muž, jenž se postavou od prvního téměř nelišil, pokud se to dalo přes hrubé šaty odhadnout. Také on měl nezvykle, zvláštně upravený knír.

„Rozumíš nám?“ pronesla dívka pomalu a hlasitě. Zvědavě čekala na odpověď.

Druhý ozbrojenec se musel dát do smíchu. „Nejsem hluchý. Ale na rozdíl od ostatních umím ulldartsky.“

„A co děláš na Rogogardu? Piráti nebudou mít moc velkou radost z toho, že jim cizinci rabujou pobřeží,“ plácla Fatja, co jí přišlo na jazyk, a přiměla tím muže k dalšímu výbuchu bujarého veselí.

„Děvče, tady nejseš u mořských lapků. Jsi v Kalisstronu.“ Čtenářce osudů spadla čelist, Matuc zaúpěl. „Proto můžeme prohledávat pobřeží v naprostém klidu. Já se jmenuju Blafjoll, jsem hlídač nebo lovec velryb, podle toho, co je zapotřebí. Domnívám se, že to asi byla vaše loď, že ano?“

„Já jsem Matuc, to je Fatja,“ představil se duchovní spěšně. Poněkud zmateně ukázal na novorozence. „A to je… dítě. Našli jste ještě někoho, kdo přežil ztroskotání? Je to moc důležité. Hledáme jednu mladou ženu, matku toho dítěte.“ Popsal muži Norinu a pak i Torbena Rudgasse a Valjakova.

Blafjoll se kalisstronsky něco zeptal souseda, ten jenom potřásl hlavou. „Ne, nikoho jsme nenašli. Ani žádné mrtvoly, které by se jim podobaly. Je však možné, že je odvlekli jiní.“ Udělal rukou gesto, jímž je zval ke člunům. „Nechcete se nejdříve trochu posílit? Potom bys mi mohl vysvětlit, proč máš jako muž na sobě ženské šaty.“

Matucovi se nahrnula do hlavy krev. Rudý jako rajče poskakoval po písečné pláži, zatímco se muži i ženy chichotali a více či méně otevřeně dávali najevo, jak je tento podivný muž pobavil. Blafjoll zůstal u nových známých, ostatní hlídači se vrátili na původní stanoviště.

„My jsme občané Bardhasdrondy,“ vysvětloval velrybář. Fatja a Matuc se mezitím hladově vrhli na chléb připomínající suchary, nakládané ryby a marmeládu. „To je malé rybářské městečko. Než jsme sem doveslovali, trvalo nám to několik hodin. Naše hlídka spatřila vraky, a tak jsme vyrazili, abychom si vzali něco z toho, co moře zatím nespolklo.“

„Co jste předtím myslel tím, jak jste říkal, že je mohl někdo odvléct pryč?“ vyptával se mnich s plnými ústy. „Mimochodem, Ulldrael nechť vám požehná za vaše dary a přátelské chování.“

„My dáváme přednost Kalisstrině požehnání, pokud vám to nevadí,“ odvětil Blafjoll poněkud chladněji. „Jiné bohy u nás nevidíme rádi.“

Matuc polkl.

„Co se týká tvojí otázky: my nejsme jediní, kteří se vydávají pátrat po věcech, jež moře vyvrhne. Jsou tady i jiní lidé, podobní Rogogarďanům, kteří si taky bez rozpaků berou všechno, co najdou. Včetně těch, co přežili. A ty pak prodávají za slušné peníze nebo je vymění za jiné věci.“ Fatja vypadala, jako by měla každou chvíli chuť vyskočit a utéct. Blafjoll však její reakci postřehl. „Neměj strach. My nic takového neděláme. Ale Lijoki jsou nebezpeční, a proto si dáváme pozor na všechno, co se kolem nás děje.“ Přehodil si oštěp přes rameno. „Rádi vás vezmeme k nám do městečka. Možná tam někdo bude vědět víc.“

Mnich si vzpomněl na plachetnici, kterou předtím zahlédl. „A kde ti lidé žijí?“

„Myslíš, že by mohli ženu odvézt?“ Velrybáři se ve tváři usadil zamyšlený výraz. „Potom bude těžké nalézt je. Oni obvykle kořist neprodávají na tomto pobřeží, ale plují s ní dále na jih.“

Mnich přivřel oči. „Zatraceně!“

„No, nikde není řečeno, že tu ženu našli,“ pokusil se Blafjoll utlumit Matucovy nejhorší obavy. „Vezmeme vás s sebou, aby dítě dostalo co nejrychleji mléko. Už jsme stejně všechno prohledali. Kalisstra tentokrát nebyla příliš štědrá.“

Muži a ženy se skutečně pozvolna chystali nasednout do člunů. Na palubách bylo jen málo nalezených předmětů a Matuc ani nebyl schopen říct, kterou z obou ztroskotavších lodí proudy vyplavily na kalisstronské pobřeží.

„Až budeme v Bardhasdrondě, zavedu vás k našemu starostovi. Ten musí rozhodnout, jestli u nás můžete zůstat, nebo ne.“ Velrybář mnicha zvedl a usadil ho do člunu.

„Bude nám rozumět?“ vyptávala se Fatja, která právě opatrně nasedala do člunu, spícího chlapce měla pevně přivázaného k břichu.

„Kalfaffel hovoří mnoha jazyky. Já jsem byl jednu dobu námořníkem na palestánské lodi, dokud ji piráti nepotopili, proto vám rozumím. Ale jinak u nás jenom málokdo hovoří ulldartsky. Takže se budete muset naučit naši řeč.“

„A co když u vás vůbec nebudeme chtít zůstat?“ zeptala se malá čtenářka osudů s mírným vzdorem v hlase.

Blafjoll se opět zasmál. „Jestli najdete loď, která vás přepraví na Ulldart, tak jen do toho. Ale teď v době zimních bouří nenarazíte na nikoho, kdo by kvůli cizincům dal v sázku vlastní život. A do Rogogardu stejně nikdo nepluje. Nemáme piráty zrovna v lásce. Promluvíme si později, teď musím pomáhat.“

Do člunu nyní nastoupily i ženy, které stále ještě prskaly smíchy pokaždé, když se na Matuce podívaly. Mnich si demonstrativně přitáhl šálu pevněji kolem prošedivělé hlavy a upravil si lem sukně.

Ženy spojenými silami vytahovaly z člunů masivní dřevěná kola, velká jako malé dítě, která muži závlačkami připevňovali jedno za druhým k úchytům na trupu člunů.

„Co je zase tohle?“ podivila se Fatja, vyklonila se přes bok loďky a dívala se, co tam muži provádějí.

„Máme příznivý vítr, takže si můžeme ušetřit veslování,“ vysvětloval velrybář, zatímco se v člunech najednou zvedly stěžně, vytvořené z několika do sebe zaklíněných vesel. Pomocníci upevnili na přídi řiditelnou otočnou nápravu, ovládanou dvěma lany. „Všichni na palubu, jedeme!“

Blafjoll skočil do člunu, na stěžni vylétlo vzhůru ráhno s nasazenou plachtou a vozidlo se dalo do pohybu. Nejdříve se rozjíždělo pomalu, ale vítr postupně nabíral na síle a člun předělaný na vozidlo se řítil písečnou pláží stále větší rychlostí.

Čtenářka osudů zavýskla, když se jí vítr začal prohánět kolem nosu. Matuc si pevněji přitáhl provizorní čepici kolem hlavy. Ani on nedokázal potlačit úšklebek, na to měl z jízdy až příliš velké potěšení.

„Jak jste na tenhle praktický nápad přišli?“ vyptával se mnich Blafjolla a musel zvýšit hlas, aby přehlušil zvuky vydávané plátnem třepetajícím se ve větru.

„To, co funguje na moři, může fungovat i na souši, když si trochu upravíte věci, co k tomu potřebujete,“ odpovídal velrybář neméně hlasitě. „Princip plachtění je všude stejný. Máme tyhle čluny v různých velikostech, používá je i naše milice, aby se po pláži dostala rychleji na místo. Existují i vozidla, která nevypadají jako člun, je to jenom pár navzájem stlučených dřevěných vzpěr, tažených draky. Ale to je jenom pro šílence. Jsou hrozně rychlé. Při závodech se vždycky někdo zabije nebo zraní.“ Blafjoll ukázal dopředu, kde se rýsovaly obrysy nějakého města. „To je Bardhasdronda.“

Čím více se k městu blížili, tím zřetelněji si Matuc uvědomoval, že nemá nejmenší tušení o kalisstronské kultuře. Samozřejmě, svého času tu měli Palestánci a Agarsijci kanceláře, ale mnich se o tento kontinent nikdy pořádně nezajímal. Dokonce ani nevěděl, jestli tu lidem vládnou králové, nebo někdo jiný, jak tomu občas ve světě bylo.

Okamžitě se začal velrybáře vyptávat, ale zdálo se, že tomu se úloha průvodce cizinců začíná zajídat, a pouze ho odkázal na starostu. S tím se Matuc musel spokojit.

Muži spustili před branami vedoucími do přístavu ráhna s plachtami a rychlost jízdy okamžitě klesla. Ti, co ovládali lana, manévrovali jimi tak obratně, že vozy zůstaly stát v řadě za sebou těsně před širokou bránou.

Blafjoll vyskočil z člunu, rozběhl se ke strážím postávajícím u brány a vysvětlil jim situaci. Potom Matucovi a Fatje mávnutím naznačil, aby vstoupili. Muži a ženy jim pomohli vysednout z vozidla.

Když Matuc postřehl, jak se strážní při pohledu na jeho ženské šaty škodolibě pošklebují, znovu zrudl jako uvařený rak. „Copak mi tady nikdo nemůže půjčit příhodnější oblečení?“ zeptal se tiše a tázavě pohlédl na velrybáře. Blafjoll však jeho prosbu nevyslyšel.

Mladík zmizel v davu a zanedlouho se vrátil s vozíkem. Matuce do něj posadil, aby se nemusel celou cestu ke starostovu domu belhat s prknem pod paží a zbytečně se namáhat. Kromě toho přinesl i kožený měch s kozím mlékem. Fatja tak bude moci cestou nakrmit malého bratříčka tou pravou tekutinou, kterou potřebuje k životu. Novorozeně se na nabídnutou stravu žádostivě vrhlo.

Kalisstroňan budil neobvyklým nákladem v uličkách Bardhasdrondy značnou pozornost. Matuc si po čase zakryl obličej šálou, aby se vyhnul zvědavým pohledům.

Tím zájem lidí pohasl, protože nyní ho považovali za obyčejnou prostou ženu. Čtenářka osudů se i tak neustále smála a ne a ne přestat a také Blafjoll hlasitě uvažoval nad tím, co si brzy budou lidé v městě o něm a jeho nové, jednonohé ženě vyprávět.

Duchovní využil pohodlného způsobu cestování a začal si vytvářet první dojem o cizím městě a jeho obyvatelích. Všichni lidé si byli postavou a držením těla hodně podobní, mnich všude viděl pouze černé vlasy, také zelené oči výrazně dominovaly, jen tu a tam objevil hnědé nebo šedé. Styl, jímž se lidé oblékali, se velice lišil, zřejmě souvisel se společenským postavením nositele nebo s jeho povoláním. Zdálo se, že muži přikládají velký význam umně propracovanému zastřižení vousů, přičemž si Matuc nedokázal představit, jak toho mohou obyčejnou holičskou břitvou dosáhnout. Ženy si vlasy různě zaplétaly, paruky zde podle všeho byly zcela neznámou věcí. Nikde neobjevil známky toho, že by zde pobývali Palestánci nebo Agarsijci.

Vícepatrové domy, postavené z hrázděného zdiva a šedých kamenů, stály natěsnané jeden na druhém, nejširší ulice umožnila akorát tak to, aby se na ní minuly dva povozy. Pak ovšem už museli lidé na pravé i levé straně žulové dlažby uskočit stranou, aby je vozy nerozmačkaly. Trámy hrázděného zdiva byly zdobené překrásnými řezbami, někde na nich byly ojediněle použity i různé barvy, které tak narušovaly bezútěšnou šeď kamenů. Uličkami vanul ledový vítr, ze šedé oblohy se sypaly něžné sněhové vločky. Dívka jich několik chytila do úst a radostně se přitom ušklíbla.

Stísněné prostory se rozšířily až ve chvíli, kdy se zřejmě blížili k centru. Směrem k tržištím a branám vedoucím ven z města bylo dostatek místa. I domy byly okázalejší, pestřejší a dražší. Zde bydleli bardhasdrondští kupci a boháči, kteří si mohli dovolit použít v hrázděném zdivu vedle dřevěných trámů i velrybí kosti. Matuc nepřehlédl svatostánky bohyně Kalisstry v podobě malých kostelíků i modliteben, byly téměř na každém rohu. Všude byly obětní dary a mnich tak dospěl k přesvědčení, že náboženství a víra hrají v životě zdejších obyvatel značnou roli. Cestou museli projet půltuctem bran. Podle toho, co kolem sebe viděl, bylo zřejmé, že se obyvatelé snaží případným útočníkům co nejvíce ztížit možnost proniknout do středu města. Vnitřní hradby se tyčily vysoko nad střechy okolních domů.

Ještě jedné věci si Ulldarťan povšiml: Kalisstroňané vypadali velice vážně. Hlasitý smích zaslechl cestou ke starostovi spíše jen zřídka, nikde neobjevil vývěsní štíty nebo symboly hospůdek či hostinců.

Velrybář se zastavil před jedním docela nenápadným domem v centru města. „Jsme na místě. Tady bydlí Kalfaffel. Jestli budete mít štěstí, bude doma.“ Pomohl mnichovi vystoupit a zaklepal na železem obité dveře.

K Matucovu údivu jim otevřela cerêlka s krátkými, šedivými kudrnatými vlasy. Že to je cerêlka, dalo se snadno poznat podle drobného vzrůstu a neúměrně velké hlavy.

Blafjoll se okamžitě uctivě uklonil. „Paní Tjalpali, přivádím Kalfaffelovi tři nešťastníky ze ztroskotané lodi, kteří by chtěli pobýt nějakou dobu v našem městě. Mají se představit starostovi. Je doma?“

Drobná žena si změřila cizince vlídným pohledem. „Můj muž je doma. A má chvilku času, již rád věnuje lidem, kteří ztroskotali na moři.“ Hovořila bezchybnou ulldartštinou.

„Já jsem Fatja,“ řekla čtenářka osudů rychle a udělala pukrle, zatímco kolébala chlapce v náručí. „To je Matuc. Je to muž, i když momentálně vypadá jako ženská.“

Mnichovi opět vystřelila do tváře červeň. „Můžu vám to vysvětlit.“

Tjalpali přikývla a ustoupila o krok dozadu. „To určitě můžeš. Vstupte dovnitř a posaďte se. Řeknu o vás starostovi. Takovou změnu nepochybně rád přivítá.“

Ulldraelův sluha vkulhal dovnitř. Ve srovnání s tarpolským starostou nebo radním nebyl byt zařízený s takovou pompou, jakou by člověk očekával. Borasgotánská dívka a velrybář vešli dovnitř hned za ním. Mlčky se všichni posadili na židle a čekali.

Netrvalo dlouho a Kalfaffel, starosta Bardhasdrondy, se objevil ve dveřích. I on byl cerêl, drobné tělo mu halily hřejivé kožešiny, nikoliv nepodobné Matucovým šatům. Léčiteli se v obličeji zračila zvědavost.

„Aha,“ prohodil okamžitě. „Ulldarťané, pokud se nemýlím.“ Podal každému ruku, Blafjoll se znovu uklonil, tentokrát ještě uctivěji a oddaněji než poprvé. „Tak mi povyprávějte svůj příběh.“ Zapálil si dýmku, žena všem nalila z podivně vypadající konvice šálek horkého nápoje.

To, co mnichovi plavalo v šálku, vonělo sladce a zároveň silně. Matuc opatrně usrkl a údivem rozšířil oči.

„Je to vývar z bylinek, které jsem si sám vypěstoval,“ pochlubil se Kalfaffel. „Dodávají unavenému tělu sílu. A samozřejmě i duchu.“

Matuc ochutnal nápoj podruhé a cítil, jak se mu v ústech rozlévá intenzivní chuť čaje. Cestou ke starostovi se rozhodl, že neprozradí celou pravdu. Měl strach, zda by jim místní neodmítli pomoc. Tak vysvětlil pozorně naslouchajícímu cerêlovi pouze to, že měli namířeno do Ulldartu, přitom se odchýlili od kursu a neznámí piráti je pronásledovali tak úporně, až v bouři ztroskotali.

„Ještě nám chybějí tři milí přátelé, mezi nimi i matka tohoto dítěte,“ uzavřel vyprávění. „Obáváme se, že ji unesli ti… Lijoki. Našli jsme v písku její stopy, které pak najednou zmizely. Abychom zjistili, co se s ní stalo, budeme muset s vaším svolením zůstat v Bardhasdrondě delší dobu. Přitom však budeme odkázaní na vaši pomoc. Kromě pytlíku sladkých hlíz s sebou nic nemáme.“

Kalfaffel vyslal ke stropu kroužek dýmu. „S tím by neměly být žádné potíže. Bardhasdronda sice není bohaté město, ale můžeme si dovolit ujmout se cizinců, kteří se ocitli v nouzi.“ Starosta zamrkal očima. „Když už vás tři Kalisstra nechala přežít, což je zázrak, budete v naší zemi i městě vítáni.“

„Myslím, že nás zachránila Ulldraelova přízeň,“ oponoval Matuc přátelsky.

Cerêlův obličej se okamžitě zachmuřil. „Já vím, že jste si zvolili za ochránce a patrona Ulldraela Spravedlivého. Naproti tomu tuto zemi stvořila Bledá bohyně a já vás prosím, abyste to respektovali.“

„Uctívám všechny bohy, kteří se podíleli na stvoření našeho světa.“ Mnich zůstával neústupný. „Jenže já jsem, abyste věděl, muž víry. Po dlouhé době svárů a pochybností mě Ulldrael přivedl zpátky na správnou cestu, když mi svým zásahem zachránil život. Jistě pochopíte, že jako praktikující mnich ho nemohu jen tak odložit stranou.“

„Matuci, co to má znamenat?“ zasyčela Fatja nazlobeně a zatahala ho za sukni. „Když budeš pořád takhle mluvit, ještě nás vyhodí.“

Ovšem zdálo se, že se Kalfaffel neurazil. Starosta se mírně předklonil. „Matuci, budeš mít velké potíže, jestli budeš takhle lpět na Ulldraelovi. Viděl jsi ty nesčetné svatostánky bohyně Kalisstry? Bohyně se o nás stará, posílá nám hejna ryb, nedovolí, aby přišla příliš krutá zima, a přivádí k nám spoustu zvěře, kterou potřebujeme, abychom přežili. Ulldrael nedovolil ani to, aby na polích vzešla pšenice. Musíme si zrní za drahé peníze kupovat. Spravedlivý tady má malou váhu. Neuctívat Kalisstru si mnozí lidé vykládají jako potupu Bledé bohyně.“ Pohlédl na Borasgotánku, aby ji uklidnil. „Já vás zcela jistě z města nevyženu. Ale vždycky mějte na paměti, že Kalisstroňané obecně nejsou příliš tolerantní.“

Mnich se podíval na sebe. „Rád bych ty ženské šaty vyměnil za róbu, kterou bych si chtěl nechat ušít.“

„To bych vám opravdu neradila,“ pronesla Tlapali přátelsky. „Mnozí by si to vykládali jako provokaci.“

Kalfaffel se zahleděl z okna. Z nebe se hrnuly sněhové vločky a rychle pokrývaly střechy domů a ulice. „U vnějších hradeb stojí malý domek, který často pronajímáme nádeníkům. Tam bych vás tři zpočátku chtěl ubytovat. Není to nic velkého, ale domek je čistý. Jestli ovšem budete chtít zůstat v Bardhasdrondě delší dobu, budete si muset najít práci. A naučit se naši řeč. Jenom málokdo tady umí ulldartsky. Nemáme s obchodníky dobré zkušenosti, proto se nedivte, když na vás zpočátku nebudou všichni občané reagovat přátelsky.“

„Já vás můžu učit,“ pronesla Tlapali nadšeně. „Kalisstronština není zvlášť těžká a během několika týdnů budete umět říct aspoň to nejdůležitější. K psaní se dostaneme později.“ Dolila jim šálky. „Konečně budu i já mít zase jednou úkol,“ rozzářila se. „A vysvětlím vám o naší zemi všechno, co budete chtít vědět.“

„Co budete muset vědět,“ opravil ji manžel. „Vládnou zde zásady, které ještě neznáte. Pokud je budete dodržovat, usnadníte si život ve městě.“

„Vycházíte z předpokladu, že tu zůstaneme delší dobu, nemýlím se?“ vyptával se Matuc.

„Nic jiného vám nezbude.“ Starosta potáhl z násadky dýmky, ale ta mezitím vyhasla. Mnich mu z krbu podal žhavou třísku. „Na moře nebude možné vyjet. V následujících čtyřech měsících se žádná loď nevypraví na nějakou delší trasu. Proto vám doporučuji, abyste v Bardhasdrondě zůstali. Ale samozřejmě se můžete i vydat jinam.“

„S novorozenětem?“ Fatja potřásla hlavou. „V žádném případě. Můj malej bratříček by se mohl nachladit. Už tak je moc slabej.“

„Smím se na dítě podívat?“ Cerêlka natáhla paže. „Trocha léčivé síly ještě žádnému kojenci neuškodila.“ Dívka Tjalpali váhavě podala spícího, právě nasyceného chlapečka.

Ze ženiných rukou vyšla slaboučká nazelenalá záře a novorozeně opatrně zahalila. Potom se paprsky změnily, zaplápolaly a částečně zmodraly. Cerêlský třpyt se rozprskl, jako by ho něco vylekalo, a pohasl.

Všichni se mlčky zahleděli na spokojeně dřímajícího chlapce, který ten zázrak zřejmě způsobil.

„Co,“ vysoukala ze sebe po chvíli Tjalpali zaraženě a podala dítě zpátky Fatji, „co to bylo? Co to udělal?“

Její muž vypadal zamyšleně a i on se na chlapce zadíval. Borasgotánka si přitiskla dítě k tělu, jako by ho chtěla chránit a bála se, že by mu Kalfaffel mohl něco provést.

„Ať to bylo, co to bylo,“ dal se starosta zanedlouho opět do řeči, „zůstane to naším tajemstvím. Blafjolle, ty budeš také mlčet. Ale říkám ti, Matuci, dávej na dítě dobrý pozor. Zdá se, že je výjimečné. A já zatím nevím, jestli to je dobré, nebo špatné.“ Rychle potáhl z dýmky, aby se nadechl tabákového kouře.

„Mám je zavést do toho domku?“ zeptal se velrybář poněkud nejistě. Pohledem zelených očí přeskakoval z jednoho na druhého. „Myslím, ještě než sněžení více zhoustne.“

„Ano, zaveď je tam.“ Starostu nebylo přes obláčky kouře téměř vidět. „Během dne za vámi pošlu krejčího. Přinese nějaké věci, aby ses konečně mohl zbavit ženských šatů. A nyní mne omluvte, musím si ještě projít několik dokumentů.“

Kalfaffel vstal a typickým krokem všech cerêlů se vykolébal z místnosti. Jeho žena vrhla na novorozeně podrážděný pohled, potom kývla přítomným na rozloučenou a i ona vyšla ven. Zanedlouho všichni tři zaslechli tichou rozmluvu, vedenou v kalisstronštině. Matuc tušil, že se baví o události, k níž právě došlo.

Blafjoll si přetáhl kapuci přes hlavu a zamířil ke dveřím. „Pojďme, abych vám cestou ještě mohl koupit pár věcí a rychle rozdělat oheň v kamnech. Sněžení tak brzy nepřestane. A noci jsou zde chladné.“

Znovu procházeli branami a uličkami s Matucem sedícím na vozíku, zatímco Fatja rozpustile poskakovala v zimním nečase. Jak se zdálo, dítěti, které měla přivázané u břicha, to nijak nevadilo.

S velrybářovou pomocí si pořídili berli, pleny, mléko a další potraviny, aby první večer v cizí zemi nemuseli jít do postele o hladu.

Domek, před nímž Blafjoll káru zastavil, nebyl zamčený a skýtal dostatek místa. Ve spodní části byla jedna velká místnost s kuchyní. Fatja vyšplhala po úzkém schodišti nahoru do patra, kde byly ložnice. Velrybář posadil mnicha před kamna a rozdělal v nich hřejivý oheň.

Matuc ho pozoroval. „Děkuji vám za to, jak o nás pečujete, Blafjolle.“ Poněkud nešťastně složil ruce do klína. „Doufám, že vám to jednoho dne budeme moci oplatit.“

Kalisstroňan se ušklíbl a prohrábl si vousy. „Jsem si jistý, že to uděláte. I kdyby to byly jenom historky z Ulldartu. My milujeme pohádky a vyprávění.“

„V tom jsem opravdu dobrá,“ zakřičela Borasgotánka seshora. „Znám tolik legend, že nám na ně nebude stačit ani celá zima, než je všecky povyprávím.“

Blafjoll si otřel ruce o kazajku a vykročil ke dveřím. „Zítra ráno zajdu za starostou a pak se u vás tří hned stavím, abych věděl, jestli je všechno v pořádku. Kalisstra nechť vás provází.“ Velrybář vyšel ven, několik všetečných sněhových vloček vlétlo do domečku a roztálo, když se dostaly příliš blízko kamen.

Čtenářka osudů se vrátila s košíkem, který zřejmě našla nahoře v ložnicích. Pečlivě ho vyložila látkou a uložila chlapce dovnitř. „Ten můj bratříček je tak maličkej,“ vydechla něžně, když se hošíkovy prsty sevřely kolem jejího ukazováčku. „A taky ještě nemá jméno.“

Matuc na ni zmateně pohlédl. „U Ulldraela Spravedlivého. To mi v celém tom zmatku úplně uniklo.“ Opatrně nahlédl do improvizovaně vytvořené kolébky. „Co bys říkala na jméno… Lorin?“

Fatja držela měch s kozím mlékem, kojenec dával prvními zvuky najevo, že má opět žízeň. „Jak jsi na to přišel?“

„Je to směsice jmen obou rodičů,“ vysvětloval duchovní.

„Mně se docela zamlouvá,“ usoudilo děvče. „To si dáme líbit, je to tak, bratříčku?“

Matuc uchopil berli a odbelhal s ní k oknu. Spárami ve tmelu pronikaly dovnitř závany ledového větru, venku bez ustání vířily bílé vločky a padaly na zem. Sníh už pokrýval dlažbu až po kotníky, lidé si přes hlavy přehodili kapuce kabátů a kazajek, aby se lépe chránili proti ledové nádheře. Nikdo si nevšiml, že za oknem domku svítí světlo.

Povzdechl si. Jak asi dopadli ostatní? Ulldrael nechť nad nimi drží ochrannou ruku, aby si vlny nepohazovaly s jejich mrtvolami. Jestli chtějí zachránit Ulldart, budou je všechny potřebovat.

„Jak dlouho zůstaneme v Kalisstronu?“ dorážela na něj za zády dívka, jako by vyčetla mnichovy myšlenky.

Duchovní se zhluboka nadechl. „Já nevím,“ přiznal. „Spravedlivý nám pomůže. Tady jsme v bezpečí, to je velká výhoda. A já bych odsud nechtěl odejít dříve, než zjistíme, co se stalo s Norinou. Chlapec potřebuje matku a i ve tvojí vizi hrála Norina důležitou roli. Ulldrael by možná chtěl, abych na tomto kontinentě šířil jeho učení.“

„A aby nás za to místní vyhnali holemi z města?“ přerušila ho čtenářka osudů. „Ty pěkně zůstaneš tady. Kam bysme taky jinak šli?“

Matuc mlčel, ruce si překřížil na prsou. Chyběl jen vlásek a byl by ztratil rovnováhu, rychle se chytil okenního rámu. „Neměj strach, Fatjo. Já nechci Kalisstroňany rozhněvat. Není nic špatného na tom, když v místech, kde budeme pátrat po našich přátelích, budu šířit jméno Spravedlivého. A božské pomoci budeme mít na každém kroku opravdu zapotřebí.“

„Možná by mělo větší smysl, kdybysme se obrátili na Kalisstru, nemyslíš?“ nadhodila dívka opatrně. „Koneckonců jsme na kontinentě, kterej sama stvořila.“

„Já to neudělám,“ odsekl mnich tvrdě. „Ty můžeš Bledou bohyni klidně uctívat, ale já zachovám věrnost Ulldraelovi, stejně jako ji on zachoval mně a zachová ji i v budoucnu.“

„Dobrá, dobrá,“ upokojovala ho dívka. „Bude stačit, když se já budu chodit modlit do Kalisstřinejch kostelů. A bratříček aspoň bude mít někoho, kdo se o něj postará, až tě lidi ve vzteku hodí zpátky do moře. A teď pojď sem. Ukážu ti, jak se mění plínky.“

Muž se k ní poslušně vrátil, byl rád, že se nyní konečně budou bavit o něčem jiném.

„Co to předtím mělo znamenat? Ten modrej třpyt?“ Fatja začala maličkého převlékat. „Pche, to ale smrdí. Člověk by se z toho pozvracel!“ Vtiskla ušpiněné prádlo mnichovi do ruky.

Matuc natáhl ruku se zbytky strávené potravy co nejdále od sebe a rozhlížel se, kam by obsah látky vysypal. „Nemám tušení,“ zalhal. Domníval se, že to mělo něco společného s magickými schopnostmi otce novorozeněte. „Ale to by nás nemělo dále zneklidňovat. Byla to pouhá náhoda, nic jiného.“

Borasgotánka na něj káravě pohlédla, mnich se pohledu dívčiných hnědých očí raději vyhnul. „Tomu přece sám nevěříš. Copak duchovní můžou lhát?“

Matuc zvedl ruku s plenou. „Přísahám při tomto zápachu, že nevím, co se přesně ve starostově domě odehrálo. Ale dobrá, Lorin asi bude mít magické nadání. Předpokládám, že v sobě nosí dědictví po otci.“

Měl dojem, že se tím Fatja uklidnila. „Můj malej bratříček má asi pěkně naditou hlavu, když dokáže zatočit s léčivýma silama zkušenýho cerêla.“

„Tak tomu má být,“ odvětil mnich. „Jestli je Ulldraelovou vůlí, aby jednoho dne porazil temnotu, musí zřejmě být hodně silný.“

„A skrývá v sobě stejný síly jako ta temnota,“ zamumlala Borasgotánka, která si vizi z hostince pamatovala do nejmenších podrobností.

Oba se zadívali na polonahého chlapce a chvíli neřekli jediné slovo.

„Mám pocit, že se ještě můžeme lecčeho dočkat,“ usoudila Fatja, domyla dítě a s pomocí několika uzlů ho zabalila do nové plenky. „Uděláme to takhle: ty se budeš modlit k Ulldraelovi a já se pro jistotu budu modlit ke Kalisstře.“ Zvedla chlapce a změřila si ho přísným pohledem. „A ty, malej bratříčku, se postaráš o to, aby dobro zvítězilo.“

Nová, ale příliš volně uvázaná látka sklouzla Lorinovi po nohách dolů a přistála na dřevěném stole.

„Je to přece jen těžší, než by člověk řekl,“ prohodil Matuc pobaveně.

Dívka ho obdařila nevrlým pohledem a pustila se do druhého pokusu, jak plenku správně zavázat. Pyšně mnichovi předvedla výsledek své práce.

Matuc se sklonil a zkoumavě k dítěti přičichl. „Dobrá práce. Ale hned s tím můžeš začít znovu. Tvůj malý bratříček se právě vyprázdnil.“

Fatja s předstíraným hněvem pošimrala kojence. „Ty malej smraďochu. Jen počkej, až budeš velkej, budeš dělat poslíčka a všude budeš chodit místo mě.“

Zdálo se, že se Lorin pousmál.

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ ALDOREEL,
TELMARAN,
ZIMA 443/444 P. S.

Nerestro seděl na pařezu, nohy si natáhl před sebe, rukama se opíral o jílec aldoreelské čepele, kterou zarazil do země, a nepřítomně civěl do plamenů táborového ohně.

Oblečený byl pouze do spodního prádla a prošívaného vojenského kabátce, od krátkých hnědých vlasů na hlavě až k patám byl celý pokrytý zaschlým blátem. Před několika hodinami se probudil a od té doby dřepěl kdesi v lese. Neměl nejmenší potuchy, kde právě je. Nad plameny viselo několik malých, stažených zvířat, která se pozvolna opékala v žáru a šířila kolem sebe příjemnou vůni. Všude kolem spustila noční zvěř hlučný koncert.

Řádový rytíř se v myšlenkách vrátil k bitvě, která se odehrála bez jeho přičinění. Po podivné události u vodopádu ho stejně jako mnoho dalších příslušníků Sjednoceného vojska strhla záplava rozbouřené vody a odnesla ho jako jiný odpad daleko pryč. Přitom narazil do vozu, který se stejně jako on zmítal ve vodách, a zlomil si pravou nohu. Někdy později uvízl v mokré špíně, ale jakým způsobem se ocitl mezi kmeny mohutných dubů a kdo mu ošetřil ránu, na to si vůbec nepamatoval. Do hlavy se mu však vplížilo temné tušení.

Vědomí, že nemá ani zdání, jak se události onoho dne dále vyvíjely, ho přivádělo k vzteku. Byl si jistý, že nevyhnutelně muselo dojít k bitvě. Opatrně si osahal nohu a okamžitě pochopil, že s takhle polámanou kostí daleko nedojde. A kromě toho: kdyby kabcarovy oddíly zvítězily, bylo by hotovou sebevraždou, pokud by se jim v tomhle stavu snažil postavit. Což také neměl v úmyslu.

Nerestro stále více dospíval k přesvědčení, že bylo chybou postavit se mladému panovníkovi na odpor. V době, kdy následovali Matuce a naskytlo se jim hned několik příležitostí mladíka zabít, vždy je buď promeškali, nebo místo toho panovníka dokonce zachránili. Vizi boha Angora, jenž mu nařídil kabcara zabít, pokud by se měl stát hrozbou, považoval za dílo bohyně Lakastry, které ho mělo pouze zaslepit.

Podle jeho názoru tomu nasvědčovala především skutečnost, že se Angor vměšoval do Ulldraelových záležitostí. Což bylo velice nepravděpodobné. A vědomí, že mu právě ta žena, která ho celou dobu podváděla a klamala, s největší pravděpodobností zachránila život, ho ještě více rozčilovalo.

K tomu všemu přistupovala zničující porážka u repolských vodopádů. Angor je potrestal. Jinak by je před takovou nedůstojnou smrtí zcela jistě zachránil.

Rytířovy pochybnosti, zda je mladík skutečně skrz naskrz zkažený, přiživovala ještě jedna okolnost. Považoval se za oběť falešného našeptávání. Našeptávání, jehož se mu dostávalo od bytosti, kterou kdysi z celého srdce miloval a pro niž by udělal cokoliv.

Rytíř si povzdechl, obrátil pohled ke třpytícím se hvězdám, prosvítajícím mezi holými vrcholky stromů.

Zvířata v okolí najednou oněměla. Noční ptáci se polekaně vznesli do vzduchu. Něco si s rámusem a praskotem razilo cestu podrostem.

U táborového ohně se objevila Belkala, přes rameno měla obrovskou hromadu bláta, z níž vyčuhovaly ruce a nohy. Žena i její náklad byly stejně zablácené jako Nerestro. Opatrně složila to lidské něco na zem, aniž by uznala rytíře za hodna jediného pohledu.

Nerestro rozpoznal rysy muže, jehož obličej byl pokrytý vrstvou zaschlé mazlavé břečky a krve. Kensustriánka zachránila nejen jeho, ale i jeho nejbližšího spolubojovníka, Herodina z Batastoie.

„Je ti lépe?“ Belkala se narovnala a poprvé se podívala na bývalého druha. „Měl bys něco pojíst. Potřebuješ co nejvíce síly, aby se ti kosti zase uzdravily.“ Vzala do ruky rožeň a podala ho rytíři.

Nerestro z něj neochotně odtrhl kousek masa a vsunul si ho do úst. „Jak to dopadlo?“

Žena mírně naklonila hlavu. „Prohráli jste. Kabcarovy oddíly měly s těmi posledními, co přežili, asi takovou práci jako smečka vlků s odvážným králíkem.“ Belkala zavěsila maso opět nad oheň. „Kabcar chtěl Sjednocené vojsko dokonce i ušetřit a začal vyjednávat. Ale jeden horkokrevný mladík z Aldoreelu je rozkazem k útoku vehnal všechny na smrt. Našla jsem tam hodně potravy.“

Nerestro se v bolestech zvedl a odkulhal k podřízenému, aby zjistil, jak na tom Herodin je. Zdálo se, že kromě zející rány na spánku je celkem v pořádku.

Rytíř se uklidnil, hrstí listí setřel muži špínu z tváře a opláchl mu obličej vodou. Při tom se Herodin probral a ruka mu okamžitě sjela k meči. Když ale poznal pána, rychle se uvolnil.

„Nikdo jiný z vašeho řádu nepřežil,“ pokračovala kněžka pomalu. „Kabcarovi muži uskutečnili u vodopádu hotový zázrak, i když jim v tom žádný svatý rozhodně nepomáhal. Několik rytířů, kteří přežili řeku plamenů, vyrazilo společně s ostatními blázny vstříc zániku. Mimochodem, jako jediní kladli pořádný odpor a postarali se protivníkovi o největší ztráty, pokud to vás dva aspoň trochu utěší.“

„Je to jisté?“ vyptával se rytíř, aniž by se otočil. „Nikdo jiný?“

Belkala pokrčila rameny. „Možná že řeka ještě někoho vyplavila na břeh někde níže po proudu, ale tak daleko se nepustím. Všechno, co potřebuji, mám tady, můj milý.“

Nerestro sevřel víčka a ovládl se. Pomalu a obezřetně se zvedl, aby si příliš nezatížil zraněnou nohu. „Už jsem ti to jednou řekl i napsal. Herodin ti to několikrát zopakoval a na tom se nic nezměnilo,“ prohlásil. „Už s tebou nechci mít nic společného.“

„Ale válka s Kensustriánci skončila. Říše uzavřely příměří,“ oponovala kněžka úpěnlivě. „Milý, zase můžeme být spolu.“ Zvedla ruku, bylo zřejmé, že se chystá k němu popojít, ale Nerestro couvl. Belkala smutně svěsila hlavu, v jantarových očích se zatřpytily slzy. „Řekla jsem, že navždy zůstanu ve tvé blízkosti. Byla jsem zde.“

„Tys mě očarovala,“ skočil jí rytíř stroze do řeči. „Nic z toho, co cítím, není pravda. Všechno je to jenom klam jedné Kensustriánky, kterou její vlastní lidé vyhnali ze země. Kvůli rouhačství. A já si s někým takovým něco začal.“ V očích se mu zračil odpor. „Divím se, že mě Angor ještě nechal žít…“

„Ne,“ přerušila ho kněžka vzdorně. „Tvůj hrdinný bůh tě nezachránil. To já jsem se vnořila do vln a vytáhla tě z bahna stejně jako jeho.“ Bylo vidět, že nyní se žena opravdu hluboce urazila a zlobí se. „Váš bůh by vás oba klidně nechal pojít v bahně, když vody Repolu strhly celé Sjednocené vojsko. A kdyby nebylo té vyvržené, byli byste oba mrtví.“ Popošla o krok blíž k rytíři. „Mně vděčíš za život, jenom mně. Jenže já za to nic nechci. Protože bych tě vždycky zachránila, znovu a znovu, kdybych musela. I pokud bych kvůli tomu měla přijít o život.“

Nerestro se zasmál. „Ty jsi přece mrtvá, nebo jsi na to snad zapomněla? Jsi nestvůra, co žere lidi.“

„Ale po mém boku ti nebylo špatně, že ne?“ odsekla žena posměšně. „Odkud se v tobě berou takové myšlenky, Nerestro? Proč zpochybňuješ naše štěstí?“

„Protože to není možné!“ rytíř se na ni téměř rozkřikl. „A možná jsem měl skončit na dně řeky. Třeba si to Angor přál, protože jsem ho svými činy rozhněval a zhřešil jsem ve všem, co by mělo být řádovému rytíři svaté. Jdi pryč! Zmiz!“

Belkala si ho změřila něžným pohledem. „Milovaný, mluví z tebe šílenství.“

Válečník rozhodně potřásl hlavou. „Ó ne. Už dlouho jsem neměl tak jasnou hlavu jako právě teď, v těchto okamžicích.“ Hnědé oči na ni tvrdě pohlédly. „Když ti řeknu, že už tě nemiluji a mé srdce k tobě necítí nic než hněv a opovržení, odejdeš, jak jsi slíbila?“

Belkala znejistěla. Ruce jí klesly, pod tíhou rytířových slov se přikrčila jako malé dítě. „Já nevím…“ vykoktala.

„Přísahala jsi včera v noci, že mě navždy necháš na pokoji,“ pokračoval Nerestro nemilosrdně. „Od onoho dne v Patamanze mé city k tobě odumřely, nezůstalo z nich nic než smutné zbytky. Vztek, hněv, zklamání.“ Otočil se k Herodinovi, jenž s obtížemi vykašlával ze žaludku spolykanou vodu. „Nyní jdi svou cestou, Kensustriánko. Už spolu nemáme nic společného.“

Válečník vroucně doufal, že si kněžka nevšimne, s jakou námahou se k těmto větám musel nutit. Nejraději by ji sevřel v náručí a vnímal její tělo. Jenže hlubokému citu se stavěly na odpor věci, které se doslechl, a také to, co zažil, i jeho povinnosti uctívače boha Angora, jimž musel dát přednost. Rozpolcenost, která mu pronikla až do hloubi duše, připomínala rokli, kterou nedokázal nijak přemostit.

„Jestli půjdete tři dny směrem na západ, narazíte na malé selské stavení. Tam vám pomůžou.“ Kensustriánčin hlas zněl klidně a vyrovnaně. „Já odejdu, můj milý. Ale nijak nezabráníš tomu, abych tě nadále nosila v srdci. Takovou moc nemají ani všichni bohové tohoto světa dohromady.“ V hlase jí probleskoval nekonečný smutek. „Není dobré, že se rozcházíme v hněvu.“

Rytíř cítil, jak mu položila ruku na rameno. Pohlédl na její rozleptané prsty. Belkale to způsobila cerêlská magie, když o něj pečovala. Nerestro stáhl ústa do uzoučké čárky, city, které mu bouřily v duši, mu málem zlomily srdce. Navenek však seděl před svým společníkem chladně jako kámen, zůstal ke kněžce natočený zády.

„Tak tedy odejdu,“ řekla Belkala tiše. Její kroky se vzdalovaly, tu a tam bylo slyšet zapraskání v nedalekém houští.

Nerestro seděl bez hnutí tak dlouho, dokud zvuky jejích kroků nezanikly a lesní zvěř, která před Kensustriánkou uprchla, nezačala znovu koncertovat. Potom zasténal, svalil se na záda a zaryl prsty do hlíny.

„Jednal jste správně,“ pronesl Herodin a trochu se vzpřímil. „Může nám být dokonce ještě vděčná za vaše milosrdenství, za to, že má pořád ještě hlavu na krku…“

Když uviděl pohled, jímž ho Nerestro obdařil, zahanbeně se odmlčel a sáhl po rožni.

„Zachránila nám život, Herodine,“ řekl rytíř po chvíli a vší silou sevřel hlínu mezi prsty.

„Jenom jestli je pravda všechno to, co nám navyprávěla o tom, jak bitva dopadla,“ poznamenal tázavě nižší velitel polohlasem. „Podle toho, co říkala, kabcarovi muži zařídili, aby Repol zaplavil celé údolí, že ano? To je krajně nečestné.“

„Neměla důvod, aby nám v tomto ohledu vyprávěla nějaké pohádky,“ podotkl Nerestro zahořkle. Momentálně mu byl zcela lhostejný dokonce i osud ostatních řádových bratří. „Byla to vynikající válečná lest. O tom, jestli byla čestná, nebo nikoliv, můžeme samozřejmě vést spory.“

Herodin na zkoušku zahýbal údy, zaschlé bláto se z něj začalo odlupovat a padalo na zem. „Zdá se, že jsem z toho vyvázl vcelku bez úhony,“ konstatoval poté. „Takže vás můžu nést nebo podpírat.“ Opatrně prozkoumal dlahu na noze svého pána. „Ta je udělaná moc dobře,“ potěšeně kývl na zamyšleného rytíře. „To, co vám nyní řeknu, mi nemějte za zlé. Jak to tak vypadá, najednou zase dokážete jasně myslet. Byly celé hodiny, kdy jsem měl velké pochybnosti, jestli vás ještě někdy spatřím v boji s čistou hlavou.“

Nerestro se opřel o lokty. „Nevím, jak k tomu došlo. Možná jsem v Repolu skoro zemřel a část mé duše, která se dostala mezi mrtvé, se ke mně zase vrátila. Prostě nemám tušení.“

Po loktech se doplazil k aldoreelské čepeli, opřel se o pařez a posadil se na něj. Ladným pohybem vytáhl ostří ze země, políbil drážku a zasunul zbraň do pochvy. „Přemýšlel jsem, Herodine,“ dal se do vysvětlování. „My jsme…“ krátce se zarazil, „já jsem podlehl čárům té čarodějnice a strhl vás s sebou. Angor si nikdy nepřál, abychom toho mnicha Matuce podporovali v jeho záměrech. A také nebylo Angorovou vůlí, abychom se postavili proti kabcarovi. Nebo si snad ty události umíte vysvětlit jinak?“

Druhý rytíř žvýkal sousto z králíka. „Ale Sinured se přece vrátil. A ten kabcarův rádce…“

Nerestro okamžitě zvedl ruku. „Ponechte na chvíli stranou všechno, co jste se dověděl od Kensustriánky. Co se pak v Ulsaru vlastně událo? Z vašeho pohledu?“

Herodin se krátce odmlčel. „Vyzval jste Nesrecu na souboj, ten výzvu delegoval na jednoho ze svých bojovníků. A ten vás pak málem zabil.“

„Za to si toho Echòmera ještě podám. Ale objevil jste něco, co by svědčilo o Nesrecově zradě?“ dorážel řádový rytíř další otázkou.

Jeho podvelitel zapřemýšlel. „Mám-li být upřímný, pane,“ doznal po chvíli, „nic takového jsem nepostřehl. Já vím jenom to, co mi vyprávěla Kensustriánka.“ S chutí se zakousl do propečeného masa. „Jenže si myslím, že návrat Zvířete přece hovoří sám o sobě velice jasnou a zřetelnou řečí.“

„Zvíře se postaralo o to, aby despota Arrulschánova typu neshrábl do klína tarpolské království,“ oponoval Nesreca. Potom nahmatal nevelký klacík a poškrábal se jím ve vousech. Vypadly z nich maličké kousky bláta. „Ale o politiku se už nebudu starat. Spolu s vámi zajedu za kabcarem, požádám ho o prominutí za to, co jsem v zaslepení učinil, a pak si vezmu na paškál Nesrecu. Až s tím budu hotov, vrátím se na svůj hrad a budu se starat už jenom o turnaje pořádané naším řádem.“

„Pokud ještě někdo další přežil,“ podotkl Herodin. Nesdílel sice názor svého pána, ale neodvážil se mu odporovat. Navíc řada Nerestrových argumentů dávala i jemu smysl.

Rytíř hodil do plamenů suchou větvičku a pozoroval, jak začíná hořet. „Jestli nás je už jenom hrstka, budeme mít nové poslání. Někdo se musí postarat o to, aby se náš řád opět zvedl. A já toho Angorovi dlužím opravdu hodně, pokud mám napravit chyby, které jsem ve své hlouposti napáchal.“

„Doufejme, že kabcar bude mít shovívavou náladu.“ Herodin si opatrně osahal ránu na hlavě. „Kdyby se chtěl přesně držet zemských zákonů, nejspíš by nás mohl nechat popravit za velezradu.“

Řádový rytíř potřásl hlavou. „To on neudělá. Má dobré srdce. A to je taky důvod, proč jsme proti němu nikdy neměli vytáhnout do boje. A taky už to nikdy neuděláme, to přísahám při Angorovi!“ Pohlédl na řádového bratra. „Ještě jedna věc. Jméno osoby, která mne zneužila pro vlastní účely a svými schopnostmi mi zmátla hlavu, už ode dneška nikdo nevysloví.“ Herodin přikývl na souhlas.

Mlčky seděli u ohně. Druhý rytíř zanedlouho usnul.

Nerestro si na zkoušku přejel prsty po zátylku a objevil stopy na místech, kde ho kněžka poškrábala. Tiše vytasil dýku a rozehřál ostří v ohni. Bez váhání přiložil čepel na místo, kde nahmatal jizvy. Zaskřípal zuby, tkáň zasyčela, jak se vypalovala, z rány se šířil pach. Rytíři však přes rty nepronikl jediný výkřik. Celou proceduru opakoval tak dlouho, až si byl jistý, že se zbavil i posledních zbytků jizev. Tiše zasténal, upustil dýku a nalil si za krk trochu chladné vody.

Tím jsem zlomil moc, kterou nade mnou měla, pomyslel si zachmuřeně, zatímco bolest v zátylku ne a ne přestat. Nebo jsem si raději měl vytrhnout srdce z těla?

Když se začínalo rozednívat a na zem padala rosa, přemohl i jeho spánek.

* * *

Kolem poledne se oba rytíři vydali na cestu k selské chalupě, jak jim ji Belkala popsala. Jeden ze sedlákových synů je tam ochotně pohostil, aby nabrali sílu, a poté je zavezl na povoze až do Telmaranu.

Tam se dozvěděli, že nejsou jediní ze Sjednoceného vojska, kteří vyvázli životem. V narychlo vybudovaném lazaretu v největším hostinci ve městě ležel tucet zraněných, mezi nimi ale nebyl nikdo, koho by Angorovi rytíři znali.

Nerestro a Herodin se důkladně omyli a dostali nové oblečení, které však dle jejich názoru nijak neodpovídalo rytířským nárokům. V šatech, v nichž obvykle chodili aldoreelští měšťané, vyrazili do města, vybavení několika mincemi, které jim věnovali místní občané.

Když Herodin vypátral, že se kabcarovy jednotky nadále zdržují poblíž hranic, dospěl Nerestro k rozhodnutí, že si musí s mladým panovníkem co nejdříve promluvit. Čím dříve to bude mít za sebou, tím lépe.

Herodin podle všeho nebyl touto myšlenkou příliš nadšený, jako vždy však pánovi zachoval věrnost a vydal se s ním na sever. Protože měl Nerestro zlomenou nohu, nepřicházelo v úvahu, že by za kabcarem došli pěšky, a tak přemluvili sedlákova syna, aby jim prokázal ještě jednu službu. K večeru dosáhli hranic velkobaronie, bojiště se rozkládalo po jejich levici. Tam v záři zapadajících sluncí stále panoval čilý, děsivý ruch.

Nerestro ani jeho podřízený se tím směrem schválně nedívali, zato sedlákův syn nebyl schopen odvrátit zrak od té spousty mrtvých. Část tzulandrijských jednotek byla nadále v plné práci. Vojáci házeli více než pět tisíc padlých bojovníků na menší hromady, obkládali je roštím a dřívím, pocházejícím zřejmě ze stanových konstrukcí, a pak hranice zapalovali.

Na jiných místech se do výšky kupily haldy výzbroje a jejích částí, meče, kopí, štíty a další příslušenství jako sedla, uzdy nebo kuchyňské náčiní.

Než pomocníci na rudě zbarveném, bahnitém bojišti předali mrtvé plamenům, zbavili je všech zbraní a brnění a ty pak pečlivě roztřídili podle jednotlivých druhů. Ani když měli z probodnutých těl vytahovat šípy a oštěpy, nepřišlo jim to zatěžko, pokud se nalezené zbraně daly znovu použít. Tu a tam dolehl k vozu hrubý smích nebo zařinčení, když nějaký štít letěl na hromadu a přidal se k ostatním.

Nerestro mimoděk sevřel ruce v pěst, očima se však strnule díval přímo před sebe.

K malému povozu dojela hlídka tvořená deseti jezdci a přinutila mladíka zastavit. Všichni muži byli vybaveni železem pobitou koženou zbrojí a helmou, v rukou měli oštěpy a štíty, na bocích se jim houpaly zakřivené šavle. Pokud skutečně pocházeli z Tzulandrie, nebylo to poznat, nepůsobili cizáckým dojmem.

„Kampak?“ zeptal se velitel hlídky stroze špatnou ulldartštinou a pohledem si pečlivě oba muže změřil. Zrak mu ulpěl na drahokamech na jílci aldoreelské čepele. „A co je to za zbraň?“

„Řekni kabcarovi Tarpolu a Tûrisu,“ pozvedl řádový rytíř hlas, „že Nerestro z Kurašky a Herodin z Batastoie s ním chtějí mluvit a požádat ho o odpuštění.“

„A kdo to má bejt?“ vyptával se voják nevrle.

„Jenom to vyřiď a uvidíš, co se stane. Jsme z Řádu vysokých mečů a kabcar nás oba dobře zná.“

„Vysoký meče?“ prohodil muž pobaveně a zaklonil se v sedle, aby ho společníci dobře slyšeli. Potom ukázal na bojiště. „Pak bys měl co nejrychleji odjet za svejma kamarádama. Už na tebe čekají.“ Přiložil hrot oštěpu k rytířově hrudi. „Já vás oba na místě pošlu k Angorovi, co na to říkáš? Tvůj meč se mi totiž moc líbí. Že by to byla jedna z těch cennejch aldoreelskejch čepelí?“

„Ano, je to ona,“ potvrdil Nerestro klidně. „A projede ti tělem, jestli okamžitě neuděláš to, co jsem ti uložil, vojáku.“ Hnědé oči se upřeně zahleděly na velitele hlídky. „Já už nemám ze smrti nejmenší strach, jestli mě snad tím chceš vylekat. A co ty?“

Herodin nepozorovaně sáhl po dýce, zatímco sedlákův syn byl na kozlíku stále menší a menší.

„Mohli bychom to zkusit,“ pronesl jeho protějšek pomalu, v obličeji byla patrná nerozhodnost. „Já jsem rychlejší než…“

Nerestrova ruka bleskurychle sjela k jílci, čepel opsala v záři zapadajících sluncí třpytivou dráhu a přetnula ratiště oštěpu jako stéblo slámy. Hrot s rachotem spadl dovnitř do vozu, několik koní ustrašeně couvlo. Mladík si rukama zakryl tvář a spustil nářek.

Rytíř seděl na voze a nehybně vyčkával, zbraň držel s naprostým klidem v pravici, nohu v dlaze měl nataženou před sebe. „Nuže, vojáku, neděkuj mi za milosrdenství. Rozjeď se ke kabcarovi a řekni mu, že bych s ním chtěl mluvit.“

Muž něco vykřikl neznámou řečí, vojáci sklopili oštěpy a chystali se patami pobídnout zvířata do slabin, když k nim z bojiště dolehl zvučný hlas, říkající něco v tzulandrijštině. Hroty oštěpů se okamžitě zvedly vzhůru.

Přicválal k nim jezdec v černé plátkové zbroji, na zádech měl obrovský zubatý obouruční meč, u opasku byla přivázaná helma s chumáči lidských vlasů. Lebku mu zakrývaly krátké černé vlasy, spodní ret měl rozpůlený a značně zjizvený.

Mezi mužem a najednou téměř neslyšně hovořícím velitelem hlídky došlo ke krátké výměně slov, která skončila tím, že jezdec, jenž právě dorazil, vytáhl od opasku devítiocasou kočku a druhého muže, s největší pravděpodobností svého podřízeného, prudce přetáhl přes obličej. Potom se neznámý obrátil k rytířům.

„Stává se jen málokdy, že ti, co přežili bitvu, se dobrovolně vydávají do zajetí,“ prohodil muž zvědavě. „Co vás k tomu přimělo?“

„Alespoň jeden z celé té smečky ví, co se sluší a patří. Nikdo tu nic neříkal o tom, že se vzdáváme,“ opravil ho Nerestro. „Promluvíme si s kabcarem a potom potáhneme po svých.“ Představil sebe i společníka.

„Slyšel jsem o vás,“ pravil muž s obouručním mečem a uznale pokýval hlavou. „Tehdy u Dujuleva jste velel Vysokým mečům a v jednom dni jste dosáhl proti Borasgotánu velkého vítězství. Já jsem Osbin Leod Varèsz, kabcarův stratég. Zavedu vás k panovníkovi a potom uvidíme, jestli někam půjdete, a pokud ano, tak kam.“

Naznačil mladíkovi, aby se s povozem rozjel, a jel hned vedle obou rytířů. Hlídka zůstala na místě. Její velitel si stíral z tváře krev a s vražedným pohledem se za nimi díval.

„Doslechl jsem se, že zázrak u repolského vodopádu způsobili vaši muži, je to tak?“ zeptal se Nerestro a zasunul čepel do pochvy. „Myslíte si, že to bylo nějak zvlášť čestné, že jste těm mužům přivodil smrt a zkázu? Měli zemřít v boji.“

Varèsz si odfrkl. „Ve válce nikdy nezáleží na cti. Jde o to, abyste zničil nepřítele. A čím dříve se tak stane, tím líp. Využil jsem při tom všech možností, které jsem měl k dispozici.“ Krátce se zadíval na rudě zbarvenou bahnitou rovinu. „A měl jsem úspěch. Váš řád se skládá ze samých snílků, kteří velebí boj. Jak jste právě viděl, vaše turnaje, se vší úctou k vašim nesporným dovednostem v zacházení se zbraněmi, mají s průběhem opravdové bitvy společného jen málo. Dujulev byl proti tomu hračka. Protože jsme stáli proti převaze, museli jsme to vyrovnat. Na jednom místě jsme trošku hrabali do země, na jiném pustili vodu, a hned jsme měli vyhlídky na úspěch vysoké.“ Varèsz pohlédl na rytíře. „Ve válce jde jenom o vítězství. Je mi od srdce jedno, jak ho dosáhnu. A když se při tom i trochu pobavím, tím líp.“

Nerestro nevěděl, co na to odpovědět. Tomuto nekompromisnímu názoru neměl jak čelit. Nehodlal sice přijmout výčitky dotýkající se jeho řádu, ale zatím ještě marně hledal správné argumenty. Něco mu však říkalo, že Varèsz má v mnohém z toho, co právě řekl, skutečně pravdu.

Projeli bránou do kabcarova vojenského městečka, vystavěného v řadách v podobě velkého čtyřúhelníku. Herodin pána upozornil na vypálená místa nad vchody do domů, tu a tam byly patrné zbytky symbolů klasů. „Ulldrael už tady asi nemá žádné slovo,“ usuzoval Nerestro pochmurně.

Kabcarův stratég nasměroval povoz s vyděšeným mladíkem před bránu obrovitého dřevěného domu. Přispěchaly k nim stráže, aby pomohly zraněnému rytíři vystoupit.

Varèsz, jehož helma kolem sebe šířila odporný puch, kráčel jako první, oba rytíři ho následovali, přičemž Herodin chytil pána pod paží a podpíral ho. Velitel kabcarových jednotek je zavedl do velké haly s otevřeným krbem a ukázal na židle. Stráže se rozestoupily kolem a nespouštěly návštěvníky ani na okamžik z očí.

„Oznámím Vznešenému pánovi, že jste se tu objevili,“ řekl stratég. „Doufám, že se ještě uvidíme. Buďto na bojišti, nebo při nějaké jiné příležitosti.“

Netrvalo dlouho a do haly vešel Lodrik, v obličeji měl výraz nesmírné zvědavosti. Po jeho boku kráčel nedůvěřivě se tvářící Mortva Nesreca.

Rytíř se nemohl ubránit pocitu, že mladý muž od jejich posledního setkání vyrostl. Postava působila bezchybným dojmem, šedá uniforma s nákladnými stříbrnými výšivkami mu dokonale seděla na těle. Jako vždy měl u sebe popravčí meč, za opaskem vězely dvě věci, které si Nerestro nedokázal nikam zařadit, ale tušil, že to zřejmě budou zbraně. Světlé vlasy byly svázané do ohonu, blonďatý vous měl krátce zastřižený. Oči barvy hlubokého moře se na rytíře pátravě zadívaly.

„Vy jste tedy přišel, abyste se mi vydal do zajetí?“ zahájil Lodrik rozhovor. „Jistě prominete, že vás za těchto okolností nebudu vítat s radostí. Bojoval jste na straně nepřítele.“

Konzultant, oblečený jako vždy v podobných šatech jako jeho bratranec, i když ne tak nákladných, přiložil ukazováček k bradě a pro začátek zaujal roli pozorovatele.

„To chápu, Vaše Veličenstvo kabcare,“ odvětil Nerestro. „Jsem zde, abych vám vysvětlil své počínání.“

Lodrik zvedl ruku. „Než budete dále hovořit: kde jste nechal družku? Je to mimořádně nebezpečná vražedkyně, která spíše než na svobodu patří za mříže.“

„Zabil jsem ji,“ prohlásil rytíř bez nejmenší známky citů. „Poznal jsem její pravou povahu. Svými schopnostmi mi zmátla rozum, donutila mě vidět a dělat věci, jichž nyní z celého srdce lituji.“

Herodinovy oči sebou krátce škubly, neřekl však nic, co by svědčilo o tom, že jeho pán právě zalhal.

„Kde jste ji zabil?“ zamíchal se přátelsky do hovoru Mortva. „O zázračných schopnostech toho stvoření se i nám doneslo leccos k uším.“

„V Serusii jsme se setkali se dvěma Kensustriánci a ti nám prozradili, jak je možné zavrženou zabít,“ vysvětloval Nerestro unaveně. „Musí se jí srazit hlava a tělo spálit.“

„Tak, tak, ona tedy byla zavržená. A vy jste jí usekl hlavu?“ vyptával se konzultant číhavě. „Krvácela při tom?“

Rytíř přimhouřil oči. „Zdá se, že jste se toho dověděl ještě více než já. Je možné, že velice dobře víte, o jaké stvoření se vlastně jednalo?“

Mortva mírně sklonil hlavu, v záři pochodní se zaleskly stříbrné vlasy. „Poté co vešly ve známost svědecké výpovědi o záhadných vraždách v Ulsaru, jsem se poinformoval. Bylo sice nesmírně obtížné dozvědět se podrobnosti o kensustriánské mytologii, ale údajně by se prý mělo jednat o něco nemrtvého.“

„To je kletba, kterou na ni seslal Lakastra, protože se řádně nedržela jeho učení,“ souhlasil Nerestro. „Ano, ona zemřela, ale po smrti dále žila a od té doby se musela živit lidským masem. Svými kouzly mě omámila. To jsem poznal skoro příliš pozdě.“

Lodrik si založil ruce za zády. „A tím zřejmě chcete omluvit, proč jste se připojil ke Sjednocenému vojsku.“

„Kněžka mi to poradila, ale soudím, že bych se k těm zaslepencům připojil i tak.“ Řádovému rytíři činilo viditelné potíže otevřeně vyložit své počínání. „Je tu mnoho věcí, které neumím vysvětlit. Zato zcela přesně vím, že vy jste nezapříčinil události, jež pár mil odsud vyústily v onu bitvu. Říše udělaly chybu.“

„Byl byste ochoten říct to před všemi?“ nepřestával dorážet kabcarův bratranec. „V nadcházejících týdnech a měsících bude naším úkolem přesvědčit ostatní země, že se nechaly zlákat na falešnou víru a Sinured pro ně rozhodně nepředstavuje hrozbu. Je krotký jako jehňátko.“

Nerestro potřásl hlavou, tenké pramínky vousů mu poskakovaly z jedné strany na druhou. „Já se už nikdy nehodlám zamíchat do politických záležitostí. Byla to ta největší chyba, jakou jsem kdy udělal, a Angor mě za to jednoho dne potrestá, tím jsem si jistý.“ Prosebně pohlédl na mladého muže. „Jestli chcete, Vaše Veličenstvo kabcare, strčte mě do vězení, uvrhněte mě do řetězů a ať krysy ohlodávají moje kosti. Ale ušetřete náš řád a nečiňte mu v budoucnu příkoří. Nesmí trpět za něco, k čemu jsem ho svým způsobem já sám ponoukal. Já se tak jako tak cítím vinen.“

Lodrik naznačil rytíři a jeho společníkovi, aby se posadili. I on usedl do křesla, jednu ruku volně položil na opěradlo, druhou si podepřel hlavu. Zamyšleně pozoroval oba válečníky.

Mortva se pousmál.

„Nerestro, v posledních týdnech jsem musel znovu a znovu konstatovat, že se z mých přátel stávají zrádci,“ dal se Lodrik do řeči. „Lidé, jimž jsem v minulosti svěřil život, se spolčili s těmi, co mému lidu i mně osobně chtěli jít pod průhlednými záminkami po krku. Ukázalo se však, že bohové byli na mé straně. Což ale neznamená, že zapomenu na činy odpadlíků a budu předstírat, že se nic nestalo.“ Vzpřímil se v křesle. „Vojáci, kteří se zde shromáždili, za nic nemohli. Mám v úmyslu udělit amnestii všem, co bitvu u Telmaranu přežili. Falešní vůdci je zavedli rovnou do zkázy, proto by neměli být dodatečně trestáni za hloupost druhých. To platí i pro vás a váš řád.“

„Obávám se však, že z Vysokých mečů, a jak se všechny ty vaše řády jmenují, jich naživu moc nezbylo,“ nadhodil konzultant lítostivě. „Velmistr Vysokých mečů, kterého jsme zajali, podlehl zraněním. V poslední vůli vás navrhl jako nástupce. Co kdybyste převzal velmistrovy úkoly?“

„To je vynikající návrh,“ souhlasil kabcar. „Ukážu Ulldarťanům, že nejsem pomstychtivý, a vy jako pokání zase vybudujete to, co bylo vaší vinou téměř úplně zničeno.“ Rozevřel dlaně. „Mohl by existovat lepší důkaz toho, že jsem vám odpustil chyby, jichž jste se pod vlivem té nestvůry dopustil?“

Nerestro byl uchvácen. Počítal s lecčím, co se mu při setkání s kabcarem může přihodit, ale že z místnosti odejde jako designovaný velmistr Vysokých mečů, na to mu nestačily ani nejbujnější představy.

„Ovšemže,“ dodal Mortva jakoby mimochodem, „byste musel stejně jako všichni, co vás budou následovat, přísahat kabcarovi Tarpolu a Tûrisu naprostou věrnost. Samozřejmě jen pro formu, abyste tím symbolicky podtrhl soulad s korunou, která umožnila další existenci vašeho řádu. Měl byste s tím nějakou potíž?“

„Ne,“ odvětil Nerestro a z obličeje se mu dala vyčíst neskonalá radost. Plácl bratra v řádu po rameni. „A vy budete mým senešálem, Herodine z Batastoie. Jak se vám to líbí?“

„Je to nádherné,“ rozzářil se jeho zástupce.

„Tomu starému rekovi vystrojíme důstojný pohřeb.“ Rytíř rázem opět zvážněl, pohled hnědých očí spočinul na konzultantovi. „S vámi, Nesreco, si však ještě musím vyříkat pár věcí. Ať už jste kabcarův bratranec čtvrtého stupně, nebo bůhvíco jiného. Jednu věc bych potřeboval objasnit.“

V Mortvově vlídném obličeji se neobjevil nejmenší náznak nejistoty. „Prosím, vážený rytíři, jen se ptejte. Já ovšem tuším, o co se jedná.“

„Ten váš bojovník, kterého jste tehdy nechal nastoupit proti mně do souboje, co je na něm zvláštního? A jakou podlost jste přitom plánoval?“ Beze strachu mu pohlédl do odlišně zbarvených očí. „Požaduji vysvětlení, proč muž, jehož jsem dvakrát zasáhl, nekrvácel a proč ho aldoreelská čepel nerozsekla? Co jste to proti mně postavil do boje?“

„Já jsem se hned po souboji omluvil vaší družce za to, že se můj bojovník nedokázal ovládnout. Starý dobrý Echòmer je prostě příliš horkokrevný a rozhněvalo ho, že jste sáhl po tom svém neobvyklém meči, i když to bylo zakázané. Jeho zbroj byla vytvořená z ryzího iurda, proto vaše čepel nemohla toho chudáka rozseknout na dvě půlky.“ Mortva budil dojem opravdové lítosti. „Mrzí mne, že vás tak zřídil. Chtěl jsem vám zajistit léčení a přivolat nejlepšího cerêla, ale vaše tehdejší družka mi to znemožnila a opustila Ulsar, aby spolu s vámi odcestovala do Kensustrie. Ať už k tomu měla jakékoliv důvody.“

„Vyhýbáte se mé otázce,“ konstatoval Nerestro. „Odpovězte mi.“

Mortva si povzdechl a předstíral, že ho rytíř dostal. „Nu dobrá, doznávám, chtěl jsem si být jistý, že má čest bude obhájena. Jako kabcarovu bratranci a rádci mi to muselo ležet na srdci. Jen si pomyslete, jak bych asi před Ulsařany vypadal? Před velvyslanci a všemi ostatními význačnými osobnostmi? Samozřejmě jste Echòmera zasáhl. Ale můj bojovník trpí jevem zvaným albiotum.“ Postřehl rytířův tázavý pohled. „Má průhlednou krev, průzračnou jako dešťová voda. Když vytéká, není ji vidět. To je také důvod, proč má oči zakryté maskou. Bezbarvá krev způsobuje, že má zorničky jasné jako sklo, každý paprsek světla mu působí bolesti. Nehoda v kovárně byla jen předstíraná, protože prostý lid by nechápal vysvětlení, že taková zřídkavá nemoc vůbec existuje.“ Usmál se na Nerestru. „Na rozdíl od vás, vzdělaného a moudrého muže.“

Designovaný velmistr Vysokých mečů zmateně pohlédl na Herodina. „Potom je mi všechno jasné. Zvítězil jsem.“ Bylo vidět, že se mu ulevilo. „No, ale jen tak z toho nevyvázne, Nesreco. Váš bojovník mi dluží druhý tanec v boji o vaši čest, pokud proti tomu nic nenamítáte. Chci zahladit ostudu, kterou mi způsobil.“

„Nechť se tak stane,“ souhlasil konzultant. „Ale budete si muset počkat, až se Echòmer zase postaví na nohy. Chyběl jen vlásek a váš úder aldoreelskou čepelí by ho poslal na onen svět.“

Nerestro se zasmál. „To si taky zasloužil.“

„Vznešený pane, co byste říkal na to, kdybychom novému velmistrovi věnovali přiměřený dar?“ Mortva se jednou ze štíhlých, pěstěných rukou opřel o opěradlo křesla. „Zachránili jsme několik zbrojí a zbraní nešťastných řádových rytířů. Co kdyby si je vzal? Bude je pro začátek potřebovat, pokud chce ten svůj řád znovu vybudovat.“

„Přijal byste to?“ zeptal se Lodrik a netajil se s pochybnostmi. „Neukradli jsme je mrtvým, ale našli je v blátě. Většina vašich bratrů zemřela v kroužkových košilích nebo ve vojenských kabátcích.“

„Nuže, pokud je tomu tak, s radostí dary přijmu,“ prohlásil velmistr, i když přitom působil značně zkroušeně. „Dám kov roztavit a udělat z něj nové zbroje. Nic nesmí připomínat předchozí majitele. Ušetříme jenom štíty se znaky, abychom si na ně uchovali památku.“

Lodrik se zvedl a podal statnému muži ruku. „Nyní mi přísahejte na pečetní prsten Bardri¢ů, že panovnickému rodu navždy zachováte věrnost bez ohledu na to, co se v budoucnu stane.“ Nerestro učinil, co po něm kabcar požadoval, a políbil prsten. Herodin následoval jeho příkladu. „Mám radost, že alespoň vy, Nerestro z Kurašky, nepatříte k mým nepřátelům. Odpouštím vám všechno, čeho jste se proti mně dopustil, protože znám příčinu, proč jste tak jednal,“ vyhlásil kabcar slavnostně. „Ta zelenovlasá nestvůra již neexistuje, jste volný. Propouštím vás na svobodu. Jděte a nově vybudujte Vysoké meče. Ale neustále si připomínejte milosrdenství, kterého se vám výjimečně dostalo.“ Toto malé šťouchnutí si nedokázal odpustit.

„Zařídím, aby vám sestavili družinu, která vás doprovodí na hrad,“ nabídl konzultant ochotně. „Nepochybuji o tom, že díky vašemu působení v nové funkci vrátíte řád do života a Vysoké meče budou ještě blyštivější a nádhernější než kdykoliv v minulosti.“

Lodrik dal kývnutím najevo souhlas. „Kromě toho vám dám na cestu listinu, v níž nařídím, aby vám mí správci a guvernéři ve všem poskytli pomoc. Nic vám nesmí stát v cestě, Nerestro z Kurašky. Nohu vám okamžitě ošetří jeden cerêl, abyste nemusel déle trpět.“

„U Angora!“ vyklouzlo novému velmistrovi, jenž stále nemohl pochopit štěstí, které ho potkalo. „Od začátku jsem věděl, že nezpůsobíte návrat Doby temnoty. Kdybyste někdy potřeboval proti Sinuredovi mé válečníky, pokud by se vám Zvíře pokusilo dělat těžkosti, dejte mi vědět.“

Kabcar se přátelsky pousmál. „Dobrá, milý Nerestro. Uchovám si vaši nabídku v povědomí.“ Mávnutím ruky přivolal několik sloužících a nařídil jim, aby oba rytíře zavedli do místností, které jim vykázal. Muži vyšli z velké haly bez eskorty a bez dohledu ozbrojených stráží.

Lodrik se na bratrance ušklíbl, ten opětoval panovníkovu bezhlesou bujarost zlomyslným úsměvem a povytažením levého obočí.

„Začátek bychom měli za sebou,“ usoudil mladý muž s důvěrou v hlase a zatleskal. „Přesvědčit ho bylo velice snadné. Ale je to signál, kterého si ostatní povšimnou a vyloží si ho, jak potřebujeme.“ Vypadal nesmírně šťastně, téměř euforicky. „Kam na takové nápady chodíte?“

„To je mým úkolem,“ odpověděl konzultant a neztrácel dobrou náladu. „Tím bychom měli toho rytíře a všechny, co se k němu připojí, na naší straně. Bude to signál, jak jste krásně řekl. Také král Tarm se synem se brzy vrátí a přiznají svou chybu. Král dokonce poznamenal, že by chtěl abdikovat.“ Předklonil se. „Ve váš prospěch, protože si uvědomuje, že vám křivdil.“

Lodrik se na bratrance zadíval široce rozevřenýma očima. „Z prokletého člověka se stane král další země,“ zamumlal překvapeně. Potom se zasmál. „Má ty dobroto, Mortvo, po všech těch ranách a zklamáních mě osud najednou přímo hýčká.“

„Osud ne, Vznešený pane,“ odporoval konzultant jemně. „Jeden bůh. Jediný, který stál při vás, jak jste tak trefně podotkl. A na tom se také nic nezmění.“

„Kdy Tarm oznámí abdikaci?“ Lodrikovi se ve tváři najednou rýsovala bezradnost. „A koho tam dosadím jako regenta? Aldoreel je velký. Jestli mě většina tamních šlechticů vůbec uzná za krále?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Před zraky Tzulana.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.