MÍT MOC

MIROSLAV JANDOVSKÝ

Copyright© 2013 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2007 by Miroslav Jandovský

Copyright© 2013 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-026-7 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-027-4 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-028-1 (PDF na CD)

Úvod

Český stát v první polovině 11. století.

Kdo je kdo

Boleslav II. Pobožný

Emma

Boleslav III.

Vladivoj

Boleslav I. Chrabrý

Jindřich II.

Jaromír

Oldřich

Božena

Břetislav I.

Jitka (Judita) ze Schweinfurtu

Jindřich III.

Spytihněv II.

Vratislav II.

Konrád I. Brněnský

Jaromír zvaný též Gebhart

Ota I. Olomoucký

Břetislavova dekreta

1. PŘÍBĚH SE ZAČÍNÁ, I KDYŽ NE OD ZAČÁTKU.

2. KDO KŘIČÍ, ŽIJE.

3. PĚVEC KOJATA

4. KOVÁŘ

5. KAZATEL BERDÝŠEK

6. KAM AŽ PAMĚŤ SAHÁ

7. NAŠI SOUSEDÉ

8. CESTOU NA DOUDLEBY

9. SOUD

10. POZOR NA SLOVA

11. RODINNÁ HISTORIE

12. MNATA ZE STRADONIC

13. POSLEDNÍ VÁLKA S NĚMCI?

14. KNÍŽECÍ BOLESTI

15. PORÁŽKA

16. JAROMÍR

17. PÁTÝ SYN

18. JARNÍ ORBA

19. CESTOU DO POLSKA

20. PAMĚŤ

21. MATKA

22. JEŠTĚ CESTA NA MORAVU

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Úvod

Český stát v první polovině 11. století.

Český stát se ocitl na vrcholu moci za vlády Boleslava II. (972 – 999), který spolu s polským knížetem Měškem mohl zasahovat do záležitostí mocného souseda – Říše římské – a ovlivňovat i nástupnictví na říšském trůnu. Jím ovládané území bylo v době největšího rozmachu ve srovnání se současným státem přibližně dvakrát rozsáhlejší. O to hlubší byla krize, ve které se přemyslovské državy ocitly v následujících víc jak třiceti letech po jeho smrti, kdy o knížecí stolec mezi sebou zápasili Boleslavovi synové Boleslav III., Jaromír a Oldřich a kdy do hry vstupoval i mocný polský panovník král Boleslav Chrabrý a vládce Říše římské Jindřich II.

Po smrti Boleslava II se knížetem stal jeho nejstarší syn, Boleslav III. Ten se víc než o ochranu svého území staral především o odstranění případných soupeřů o stolec ve vlastní rodině – bratra Jaromíra nechal vykastrovat, Oldřicha se pokusil přímo zavraždit. Oba uprchli k bavorskému vévodovi, pozdějšímu králi a císaři Říše římské, Jindřichu II.

Mezitím se polský král Boleslav Chrabrý zmocnil doposud přemyslovského Krakovska, o jehož obranu se neschopný a násilnický Boleslav II. ano nepokusil. Naopak se snažil upevnit si postavení knížete vnitropoliticky. Jednal však velmi krutě a krátkozrace (například vyhnal ze země pražského biskupa Thiddaga), takže rychle ztrácel sympatie šlechtických i církevních hodnostářů i běžného lidu. Propuklo proti němu povstání a Boleslav III. musel uprchnout za hranice (1002).

Český stát je bez knížete a všichni případní držitelé stolce uprchli a skrývají se před sebou navzájem.

Zároveň je v této době Říše římská zmítána spory, kdo se chopí vlády po právě zemřelém císaři Otovi III.

V této situaci zasáhl silný soused, polský král Boleslav Chrabrý a instaloval na český knížecí stolec Vladivoje, což je snad jeho mladší bratr, po matce Doubravce bratranec uprchlých synů Boleslava II. Tento notorický alkoholik se zapsal do dějin jediným činem – obrátil se na právě zvoleného říšského krále Jindřicha II se žádostí, aby mu udělil Čechy v léno, což se doposud nikdy nedělo!

Vladivoj o několik měsíců později zemřel a vlády se nakrátko ujal Jaromír. To ovšem ohrozilo plány Boleslava Chrabrého, takže ten Jaromíra vyhnal a znovu na knížecí stolec uvedl Boleslava III. Zjevně počítal, že se znemožní a že bude moci uchvátit Čechy pro sebe.

Přesně to se stalo – Boleslav se chtěl pomstít za potupu a přikázal značné množství šlechtických předáků (zejména Vršovců) zavraždit. Kroniky praví, že vlastnímu zeti při tom běsnění rozpoltil hlavu.

Celá Praha se okamžitě vzbouřila a obrátila se o pomoc na Boleslava Chrabrého. A ten se již v dubnu 1003 ujal vlády. Boleslava III. Nechal oslepit a uvrhl ho do vězení, kde bývalý kníže žil až do roku 1037.

Král Jindřich požadoval, aby i Boleslav Chrabrý jako český kníže přiznal lenní závislost na říši, což ale polský panovník odmítl. Jindřich r. 1004 podnikl do Čech vojenskou výpravu a téměř bez boje Boleslava Chrabrého vypudil. Jako kníže opět nastoupil Jaromír, který si byl vědom, komu za své postavení vděčí, české země přijal od Jindřicha II. jako říšské léno a ve svém úřadě byl vždy spojencem.

Jaromírovo vládnutí však postupně budilo čím dál tím větší kritiku doma u nejmocnějších šlechtických rodů, takže se r. 1012 Oldřich s jejich tichým souhlasem zmocnil knížecího stolce a Jaromíra vyhnal. Ten hned zamířil k Jindřichu II., který jej nechal rovnou uvrhnout do vězení, kde zůstal dlouhých 21 let.

I Oldřich přijal české země jako říšské léno, byl však ve srovnání s Jaromírem obratnější, tvrdší a do jisté míry i nezávislejší. Podařilo se mu znovu k Čechám připojit Moravu, založil Sázavský klášter a zachránil Přemyslovce před vyhynutím. Se svou první manželkou neměl žádné děti, a proto ji zapudil a (asi) oženil se s neurozenou Boženou, s níž zplodil Břetislava. Dle jiné teorie bylo ještě v tomto období běžné, že neplodné manželky vybíraly za sebe vhodné dívky, které pak manželskému páru porodily potomka. Možná že i toto byl Břetislavův případ.

Břetislav nastoupil na knížecí stolec v mnohem příhodnější situaci než jeho strýcové Boleslav III a Jaromír, za jejichž panování se český stát ocitl téměř na pokraji zániku. Víc jak dvacetiletá vláda jeho otce Oldřicha dokázala území ovládané Přemyslovci do jisté míry stabilizovat a posílit. Břetislav navázal na jeho vládu a podařilo se mu v krátké době obnovit stabilitu panovnické moci. S tím souvisela i rozsáhlá expanze – r. 1039 obsadil Slezsko a postupoval až do Hnězdna, kde vyhlásil svá Dekreta a odkud také přenesl do Prahy ostatky svatého Vojtěcha. Chtěl tím posílit možnost povýšit pražské biskupství na arcibiskupství, což by mělo za následek zvýšení prestiže a moci českého panovníka.

Břetislav však svým vítězným tažením proti Polsku porušil dosavadní poměr sil ve středoevropském prostoru. Pro říšského krále Jindřicha III. bylo nepřijatelné posilování českého vládce i jeho nároky na dobyté polské území, proto na Břetislava již r. 1040 zaútočil. V bitvě u Brůdku byla sice jedna část Jindřichových vojsk poražena, ale opakovaná výprava r. 1041 přinutila Břetislava ke kapitulaci. Nerozhodla pouze vojenská převaha německého vojska, ale i zrada českých velmožů a biskupa Šebíře, kteří v kritické chvíli začali s Jindřichem III. vyjednávat a Břetislavovu kapitulaci tak uspíšili. Břetislav se vzápětí v Řezně říšskému králi pokořil a přijal Čechy v léno, což znamenalo uznání závislosti českého státu na Říši. Jinak Jindřich kupodivu Břetislavovi ponechal vše, čeho v Polsku dosáhl (Slezsko Břetislav ztratil v letech 1050 – 1054). Silný český stát v té chvíli totiž představoval výhodného spojence proti Uhrám.

Lenní závislost na Říši nesporně oslabovala panovnickou moc nejen z aspektu zahraničních vztahů, ale i vnitřně, protože vytvářela jistou možnost podpory pro opozici jak představitelů nejsilnějších šlechtických rodů, tak i členů dynastie. To patrně přimělo Břetislava, který měl pět synů, k tomu, že se pokusil otázku nástupnictví vyřešit tzv. stařešinským zákonem – na knížecí stolec měl vždy nastoupit nejstarší člen vládnoucí dynastie – a zřízením údělů na Moravě.

Fiktivní paměti knížete Břetislava plasticky ukazují, s jakými problémy se musel panovník v první polovině 11. století potýkat – nejen navenek, ale především doma, v Čechách.

Kdo je kdo

Boleslav II. Pobožný

(asi 932 – 999)

Český kníže v letech 967/972–999, syn Boleslava I. Ukrutného.

Byl mocným středoevropským panovníkem, přímo či nepřímo zpočátku ovládal území Čech (kromě Chebska), Moravy, část Slovenska (k Váhu), část Slezska, Krakovsko a tzv. Červené hrady v dnešním jihovýchodním Polsku, východní výspy panství dosahovaly až k řece Bug. Boleslavská říše tedy byla nejméně dvakrát rozsáhlejší než dnešní ČR. Během vlády však Boleslav přišel hlavně o severní a východní území ve prospěch silnějších sousedů (Polsko, Uhry, Kyjevská Rus).

S římským císařem Otou II. sváděl časté boje.

V roce 973 bylo zřízeno pražské biskupství, které bylo podřízeno arcibiskupství v Mohuči. Pražské biskupství pro českého panovníka znamenalo větší váhu na mezinárodním politickém poli a také větší i politickou (ale hlavně církevní) nezávislost. Prvním biskupem se stal saský mnich Dětmar, druhým byl od roku 982 Vojtěch z rodu Slavníkovců.

28. září 995 přemyslovská vojska dobyla Libici nad Cidlinou a vyvraždila přítomné Slavníkovce, čímž bylo dovršeno politické sjednocení Čech.

Nedlouho po smrti Boleslava II. následoval státní úpadek podpořený rozkoly mezi jeho třemi syny: Boleslavem (Boleslav III. Ryšavý) Jaromírem a Oldřichem. Polský panovník Boleslav Chrabrý se zmocnil nejen Krakovska a Moravy, ale načas dokonce i samotných Čech. Český stát z krize vyvedl až nejmladší z Boleslavových synů Oldřich.

*

Emma

(asi 948 — asi 2. 11. 1006)

Třetí manželka Boleslava II. Pobožného.

Pravděpodobně byla dcerou italského krále Lothara II. Byla zároveň i nevlastní sestrou císaře Oty II a tetou císaře Oty III. Stala se manželkou francouzského krále Lothara I., s nímž měla syna Ludvíka V. Lenivého, posledního legitimního Karlovce na západofranském trůně. Po jeho smrti roku 987 odešla z Francie a vdala se za Boleslava II (988 nebo 989).

Jako žena spřízněná s nejmocnějšími rody Říše i západní Evropy byla v Čechách vysoce ctěna a vážena. Boleslav II jí potvrdil mincovní právo ražby vlastních denárů s královským titulem Emma Regina (čili královna, nikoliv kněžna).

V době smrtelně nebezpečných sporů a bojů o český trůn po smrti svého druhého chotě Boleslava II. (zemřel roku 999) odešla Emma roku 1001 s princem Jaromírem a Oldřichem do bavorského exilu, ke dvoru tehdejšího vévody a pozdějšího císaře Jindřicha II. Zde mohla velmi dobře intervenovat ve prospěch přemyslovských princů Jaromíra a Oldřicha, které ohrožoval kníže Boleslav III. Ryšavý či polský král Boleslav Chrabrý.

*

Boleslav III.

(okolo 965 – 1037)

Český kníže v letech 999–1002 a nakrátko znovu v roce 1003, syn Boleslava II. Pobožného.

Boleslavova násilnická vláda zahájila první vážnou krizi přemyslovského státu, když se rozhodl zbavit se svých bratrů coby konkurentů (Jaromíra nechal vykastrovat, Oldřicha se pokusil nechat zavraždit – oba r. 1001 uprchli do Bavorska). Navíc vznikly v těsném sousedství českého státu nové státní útvary – Polsko a Uhry. V roce 999, kdy se Boleslav III. ujal vlády, patřila z říše jeho otce a děda k českému státu už jen Čechy, ostatní území patřila už k Polsku a Uhersku.

Ke krizi kromě územních ztrát přispělo i spojenectví císaře Oty III. a polského knížete Boleslava Chrabrého (bratrance Boleslava III. a jeho bratrů Jaromíra a Oldřicha).

1002 – povstání proti Boleslavovi III. (vedeno Vršovci), Boleslav uprchl k Boleslavu Chrabrému do Polska;

1003 (leden) – po smrti Vladivoje, byl Boleslav III. Boleslavem Chrabrým znovu dosazen na český knížecí stolec. Slíbil Boleslavu Chrabrému, že se zúčastní povstání proti římskoněmeckému králi Jindřichovi II.;

1003 (9. únor) – kníže slíbil odpouštění svým dřívějším odpůrcům, ale nařídil vyvraždění Vršovců a svého zetě z tohoto rodu prý zabil vlastníma rukama. Tento čin vyvolal povstání. Boleslav Chrabrý povolal svého chráněnce do Polska, oslepil jej a uvěznil. Na jaře 1003 vpadl Boleslav Chrabrý do Čech, které ovládal do podzimu 1004, kdy byl vypuzen římským králem Jindřichem II. (pozdějším císařem). Svržený Boleslav III. prožil zbytek života v polském vězení, kde roku 1037 zemřel.

*

Vladivoj

(??? – leden 1003)

Český kníže v letech 1002 – 1003.

Jeho původ není jasný, ale pravděpodobně byl synem Doubravky Přemyslovny (dcera Boleslava I. Ukrutného, sestra Boleslava II. Pobožného) a polského knížete Měška, mladší bratr polského knížete a krále Boleslava Chrabrého.

Po útěku Boleslava III. (1002) byl Vladivoj dosazen Boleslavem Chrabrým na český knížecí stolec. V listopadu 1002 Vladivoj v Řezně přislíbil věrnost králi Jindřichovi II. a odměnou obdržel Čechy v léno. Stal se tak prvním českým vladařem, který si nechal Čechy udělit od římského panovníka, což mělo za následek, že byl český stát pak považován za součást Svaté říše římské.

Podle kronikářů byl Vladivoj notorický alkoholik a již počátkem roku 1003 se upil k smrti.

*

Boleslav I. Chrabrý

(966/967 – 1025)

Polský kníže (992–1025), později se stal prvním polským králem.

Dočasně byl také vládcem Čech. Byl synem Měška I., zakladatele polského státu, a jeho první manželky Přemyslovny Doubravy, dcery českého knížete Boleslava I. Ukrutného.

Oslabení českého knížectví po smrti Boleslava II. (999) využil Boleslav I. Chrabrý k přímým vojenským zásahům. Přepadl českou posádku v Krakově, pobil ji a připojil Malopolsko ke svému státu.

Po vyhnání krutého Boleslava III. r. 1002 z Čech obsadil polský kníže zemi a na pražský knížecí stolec dosadil Vladivoje. Ten však záhy nato zemřel a vlády se znovu zmocnil, ovšem již také s polskou pomocí, vyhnaný Boleslav III. Záhy nechal vyvraždit příslušníky rodu Vršovců. Čechové rozezlení takovým bezectným činem se obrátili s prosbou o pomoc na Boleslava Chrabrého. Ten povolal Boleslava III. k sobě, nechal pobít jeho doprovod, knížete pak oslepit a uvěznit (v žaláři zůstal až do své smrti roku 1037). Poté se ujal vlády v českém knížectví osobně. Pocházel ostatně po matce z přemyslovského rodu a byl bratrancem sesazeného knížete.

V Čechách Boleslava Chrabrého zpočátku vítali jako osvoboditele od Boleslavovy krutovlády, ale všeobecné uznání si nezískal. Největší problém však pro něj představovala změna na říšském trůně, kde po smrti Oty III. (1002) nastoupil Jindřich II., který nepřiznal Boleslavu Chrabrému postavení, jehož nabyl za jeho předchůdce. Nabídl mu sice udělení Čech a Moravy v léno, když však ctižádostivý kníže odmítl, rozhodl se ho z knížectví vypudit a nastolit právoplatného dědice českého trůnu Přemyslovce Jaromíra.

*

Jindřich II.

(972/973 – 1024)

Římský král (od roku 1002) a císař Svaté říše římské (od roku 1014).

Jeho vládu poznamenaly spory s posíleným polským státem, s nímž válčil již od roku 1003. Nepřátelství s Boleslavem Chrabrým bylo ukončeno v roce 1018 budyšínským mírem, kterým Polsko získalo nezávislost na císaři, držbu říšských lén Milska a Lužice a také Moravy. Naopak se Jindřichovi podařilo využít slabosti českého státu na přelomu tisíciletí; v listopadu 1002 přijal Vladivoj české země od císaře jako léno a posílil tak vazbu Čech na říši.

*

Jaromír

(70. léta 10. století – 1035)

Český kníže v letech 1003, 1004–1012 a 1033–1034, syn Boleslava II. Pobožného.

V roce 1001 ho nechal Boleslav III. (který sám dědice neměl) z obavy o trůn vykastrovat. Se svým bratrem Oldřichem (toho se Boleslav III. pokusil zavraždit) a nevlastní matkou Emmou uprchli k bavorskému vévodovi Jindřichovi II., dlouholetému spojenci jejich otce a budoucímu římskoněmeckému králi.

Roku 1003 byl Jaromír po smrti Vladivoje, kterého na český trůn prosadil polský kníže Boleslav Chrabrý, díky vojenské pomoci Jindřicha II. krátce dosazen na český knížecí stolec. Brzy však musel prchnout před Boleslavem III. a Boleslavem Chrabrým.

Na podzim 1004 byli s podporou římskoněmeckého krále Jindřicha II. Poláci vypuzeni z Čech vypuzeni a Jaromír se znovu ujal vlády.

Během jeho slabé vlády k Čechám nepatřila ani Morava.

Na jaře 1012 se zmocnil vlády v Čechách nejmladší z bratrů, Oldřich. Jaromír utekl do Říše k Jindřichovi II., který ho ale uvěznil. Jaromír strávil ve vězení téměř 21 let.

Roku 1033 císař Konrád II. Oldřicha z knížecího stolce sesadil a Jaromír se stal knížetem potřetí. Již na jaře roku 1034 však byl Oldřich císařem propuštěn a byl mu navrácen knížecí titul. Jaromír byl na Oldřichův příkaz oslepen a uvězněn.

Když na podzim r. 1034 Oldřich zemřel, stále žijící vykastrovaný a oslepený Jaromír se vzdal nároků na vládu a moc v Čechách získal Oldřichův syn Břetislav I.

Roku 1035 byl bezmocný Jaromír zřejmě z vůle Vršovců zavražděn. (Kosmas píše: „Kochan poslal svého kata, a když onen slepec, sedě na záchodě v hodině noční, vyprazdňoval břich, proklál ho ostrým oštěpem zezadu až do útrob břišních.“)

*

Oldřich

(??? – 1034)

Český kníže (1012–1033 a 1034), byl synem Boleslava II. Pobožného.

Kníže Oldřich vyvedl zemi z krize způsobené boji o moc mezi syny Boleslava II. a k Čechám trvale připojil Moravu.

Roku 1001 uprchl s Jaromírem a (patrně) nevlastní matkou Emmou před terorem Boleslava III., který ho chtěl nechat zavraždit, na dvůr bavorského vévody, který se o rok později stal římskoněmeckým králem jako Jindřich II.

Roku 1012 sesadil Oldřich svého bratra Jaromíra (knížetem od r. 1004) a stal se knížetem. Projevil se jako energický a tvrdý panovník.

Roku 1014 zlikvidoval opozici a Jaromírovy stoupence – tzv. druhé vraždění Vršovců.

Do roku 1031 Oldřich postupně dobyl na Polácích Moravu, jejíž správu svěřil svému synovi Břetislavovi. Stalo se tak i díky spojenectví s rakouskými Babenberky, které bylo nakonec stvrzeno sňatkem Břetislava s jednou z příslušnic rodu, Jitkou ze Svinibrodu.

V zahraniční politice byl Oldřich spojencem Říše – Jindřicha II. a Konráda (od něj přijal r. 1024 Čechy v léno) a podporoval ji v bojích s Poláky a Uhry.

Počátkem 30. let se však vztahy s Říší rapidně zhoršily, když Oldřich odmítl pomáhat císaři v tažení do Polska. Císař Konrád II. Jej roku 1033 sesadil a odsoudil do vyhnanství v Bavorsku. Českým knížetem se stal opět Jaromír. Na jaře 1034 však císař Oldřicha propustil a vrátil mu vládu v knížectví. Oldřich dal Jaromíra zajmout a oslepit.

Na podzim roku 1034 Oldřich zemřel. Bratr Jaromír ho dal slavnostně pohřbít a vzdal se nároků na vládu a moc v Čechách ve prospěch Oldřichova syna Břetislava.

*

Božena

(??? – po 1052)

Neurozená družka a (snad) druhá manželka Oldřicha, česká kněžna, matka knížete Břetislava I.

*

Břetislav I.

(mezi 1002 až 1005 –1055)

Český kníže, vládl na Moravě asi od roku 1029, v Čechách v letech 1034–1055.

Břetislav byl nemanželský syn knížete Oldřicha a jeho družky (a později snad druhé ženy) Boženy.

Břetislav vládl nejdříve na Moravě, kterou Oldřich vybojoval na Polácích.

Z kláštera ve Svinibrodu unesl Jitku ze Svinibrodu, dceru markraběte z Nordgau Jindřicha, se kterou se posléze oženil.

Po smrti otce Oldřicha r. 1034 se stal knížetem a zahájil rozšiřování své moci směrem na polské území. V letech 1038–1039 obsadil Krakov a Hnězdno, nad hrobem sv. Vojtěcha vyhlásil vydání prvního známého českého zákoníku (tzv. Břetislavova dekreta). Vojtěchovy ostatky následně odvezl do Čech. Doufal zřejmě, že když pomohly zajistit arcibiskupství v Hnězdně, prokážou stejnou službu i Praze.

Jenže jeho protipolské tažení vzbudilo pozornost římského krále (a později císaře) Jindřicha III. Vzestup moci sousedního panovníka, navíc svého vazala, nemohl mladý Jindřich III. připustit stejně jako povznesení Čech zřízením arcibiskupství nebo dokonce povýšením na království. Snažil se ultimativními požadavky vyprovokovat knížete k boji, na nějž se dobře připravil. Břetislav se snažil konflikt odvrátit a poslal jako rukojmí svého syna Spytihněva.

Roku 1040 vytáhl Jindřich III. s říšským vojskem do Čech, ale jeho vpád byl odražen v bitvě u Brůdku na Šumavě. Jindřich musel uznat daný stav. Spytihněv byl propuštěn.

V následujícím roce Jindřich zaútočil znovu a oblehl Břetislava na Pražském hradě.

Když se ukázalo, že biskup Šebíř i mnozí velmoži jsou přístupni kompromisům, kníže se Jindřichu III. podrobil, aby zabránil dalšímu pustošení své země. Poté se Břetislav I. dostavil na říšský sněm do Řezna, kde musel bosý a v rouše kajícníka padnout Jindřichovi k nohám. Jednalo se ovšem hlavně o formální podrobení. Jindřich III. potřeboval Břetislava jako významného spojence. V následujících letech byl Břetislav již pevným a vysoce ceněným spojencem Jindřicha, kterého podporoval zejména při tažení do Uher.

V roce 1054 vyřešil Břetislav komplikovanou otázku nástupnictví na knížecí stolec prosazením seniorátu (tzv. stařešinský zákon – nejstarší žijící člen vládnoucí dynastie tak získával právo po smrti dosavadního vládce na nástupnictví), zavázal svých pět synů a zemské předáky, aby vládl vždy nejstarší a ostatní byli pod jeho panstvím.

Dalším členům dynastie pak měly náležet menší úděly na Moravě.

Potomci:

Spytihněv II. (1031 – 1061), český kníže

Vratislav II. (kolem 1033 – 1092), český kníže

Konrád I. Brněnský (kolem 1035 – 1092), český kníže

Jaromír (kolem 1040 – 1090), pražský biskup

Ota I. Olomoucký (1045 – 1086), olomoucký údělník

*

Jitka (Judita) ze Schweinfurtu

(před 1003 – 1058)

Manželka Břetislava I., česká kněžna.

Dobré vztahy mezi Přemyslovci a Babenberky měly být stvrzeny sňatkem. Markrabě východní marky Vojtěch Vítězný tou dobou neměl dceru ve vhodném věku, a tak v úvahu přicházela jeho neteř Jitka. Syn českého kníže Oldřicha Břetislav byl ovšem nemanželského původu, což příliš nenapomáhalo vyhlídkám na sňatek s urozenou Jitkou.

Břetislav problém vyřešil sám, když ji zřejmě v roce 1021 unesl z rodinného kláštera. Vojtěch a zřejmě i Jitka o připravovaném únosu věděli, protože Břetislav ani nebyl za svůj tehdy těžký zločin potrestán. Nedlouho poté se s Jitkou oženil.

*

Jindřich III.

(1017 – 1056)

Římský král (1039 – 1056) a římský císař (korunován r. 1046).

V době, kdy se Jindřich ujal vlády, kníže Břetislav I. dobyl Slezsko a zmocnil se ostatků svatého Vojtěcha uložených v Hnězdně a přenesl je do Prahy. Zamýšlel podpořit tímto způsobem žádost adresovanou papežské kurii o zřízení samostatné arcidiecéze v Čechách. Takový vzestup moci sousedního panovníka, navíc svého vazala, nemohl mladý Jindřich III. připustit stejně jako povznesení Čech zřízením arcibiskupství nebo dokonce povýšením na království. Roku 1040 vytáhl Jindřich III. s říšským vojskem do Čech, ale jeho vpád byl odražen a král musel uznat daný stav.

V následujícím roce Jindřich III. Zaútočil znovu a oblehl Břetislava na Pražském hradě. Břetislav se musel pokořit a přijmout od něj Čechy jako říšské léno. Tak skoncoval s Břetislavovým pokusem prosadit se ve střední Evropě jako mocný a na říši nezávislý vládce.

*

Spytihněv II.

(1031 – 1061,

Český kníže v letech 1055 – 1061.

Jako dítě se Spytihněv stal v roce 1039 rukojmím Jindřicha III., ale po jeho porážce při tažení do Čech byl vyměněn za německé pány.

O rok později byl ale Jindřich úspěšnější a Spytihněv putoval znovu jako záruka míru do německých zemí. Není známo, jak dlouhou dobu tam strávil, ale ve Spytihněvových sedmnácti letech mu otec svěřil olomoucký úděl, před svou smrtí ho Břetislav povolal do Čech na knížecí stolec a Moravu rozdělil mezi další tři syny.

Po smrti otce r. 1055 Spytihněv zbavil své bratry údělných držav a podřídil Moravu přímé vládě. Vyhnal i svou matku Jitku, která odešla do Uher

Roku 1059 vrátil bratrovi Vratislavovi olomoucký úděl.

Spytihněv II. r. 1061 po bojích u Hradce nad Moravicí zemřel.

*

Vratislav II.

(okolo 1033 – 1092)

Český kníže od 1061 do 1085 a poté první český král.

Zároveň byl titulárním polským králem v letech 1085 – 1092. Jako kníže byl Vratislavem II., jako král Vratislav I.

Roku 1055 se Vratislav dostal do sporu se svým bratrem Spytihněvem II., rozhodl se opustit Olomouc, kde sídlil, a útočiště hledal u uherského krále Ondřeje I. Oženil se s jeho dcerou Adlétou, uherskou princeznou z rodu Arpádovců, zřejmě v roce 1057. Vratislav tak získal silného spojence a Spytihněv II. mu vrátil olomoucký úděl.

Po smrti Spytihněva II. se r. 1061 stal českým knížetem.

Po nástupu na knížecí stolec obnovil moravské úděly, které vrátil bratrům Konrádovi a Otovi. Nejmladší Jaromír byl předurčen pro duchovní dráhu, předpokládalo se, že se stane pražským biskupem, což znamenalo velmi prestižní a vlivný post. Mezi knížetem a Jaromírem vzniklo nepřátelství.

Vratislav II. byl především významným spojencem císaře Jindřicha IV. při konfliktech s Poláky, Míšní a Jindřichovým protikrálem Rudolfem Švábským, podnikal také vpády do Rakous.

V roce 1085 obdržel Vratislav II. od císaře Jindřicha IV. za své věrné služby královskou korunu (ovšem jen nedědičnou), byl zbaven povinných poplatků a povinován účastí českých vládců s družinou na korunovačních cestách německých panovníků do Říma. Postupně se tak uvolňovaly vazby českých a německých panovníků.

*

Konrád I. Brněnský

(asi 1035 – 1092)

Kníže brněnského údělu (1054 – 1055 a 1061–1092) a český kníže (1092).

Roku 1063 se Konrád aktivně podílel na zřízení biskupství v Olomouci. Po smrti pražského biskupa Šebíře vystupují Ota a Konrád ve prospěch jmenování svého bratra Jaromíra, jak ve své závěti ustanovil jejich otec, Břetislav I.

Titul českého knížete získal Konrád po smrti svého bratra Vratislava II. v roce 1092.

Jeho krátkou dobu vlády poznamenala jen jediná událost, když se neúspěšně pokusil spojit pražské a olomoucké biskupství.

*

Jaromír zvaný též Gebhart

(kolem 1040 – 1090)

Pražský biskup (1067 – 1090), čtvrtý syn knížete Břetislava I. a Jitky.

Od mládí byl Jaromír určen na duchovní dráhu a jako nástupce pražského biskupa Šebíře, ke kněžskému povolání ale nejevil mnoho chuti, miloval spíš hony a válku.

Po smrti biskupa Šebíře (1067) byl svými bratry Konrádem a Otou předveden před knížete Vratislava se žádostí, aby mu udělil slíbené biskupství. Vratislav se obával, že by Jaromír získal příliš velkou moc a nechtěl vyhovět. Již roku 1063 zřídil biskupství v Olomouci, a tím omezil moc pražského biskupa. Nakonec ustoupil a Jaromír se biskupem stal. Vratislav však, aby ještě víc omezil Jaromírovu moc, založil vyšehradské kapituly, která byla podřízena přímo papeži.

Nepřátelství mezi Vratislavem a Jaromírem. Jaromír se především snažil o zrušení olomouckého biskupství a obnovení jediné diecéze.

Císař Jindřich IV. Jaromíra jmenoval svým nejvyšším kancléřem.

Roku 1085 Jindřich IV. potvrdil na Jaromírovu žádost starou základní listinu pražského biskupství a Morava tak byla znova spojena s Čechami pod jediným biskupem.

Již roku 1088 ale rozhodl Vratislav o obnovení olomouckého biskupství. Jaromír odjel protestovat do Říma, zemřel však cestou v Uhrách.

*

Ota I. Olomoucký

(1045 – 1087)

Kníže Olomouckého údělu (1061 – 1087), nejmladší syn knížete Břetislava I. a Jitky.

Břetislav I. krátce před svou smrtí rozdělil Moravu na severní část, Olomoucko, a jižní, Brněnsko. Po Břetislavově smrti (1055) se knížetem stal jeho nejstarší syn Spytihněv II., Olomoucko získali další syn Vratislav a Konrád s Otou jižní část Moravy.

Olomoucký údělník Vratislav se ovšem rychle dostal do sporu s novým knížetem a musel před ním uprchnout do Uher.

Bývalý olomoucký údělník Vratislav se roku 1061 stal českým knížetem. Otovi byl svěřen olomoucký úděl, zatímco Konrád obdržel Brněnsko. V budoucnu měli olomoucký úděl spravovat synové Oty, Brněnsko nakonec Konrád rozdělil (měl totiž dva syny) a vyčlenil znojemský úděl.

Břetislavova dekreta

(někdy též Hnězdenská statuta)

Soubor právních předpisů, který v roce 1039 nad hrobem svatého Vojtěcha v Hnězdně vyhlásil český kníže Břetislav I.

Dekreta směřovala k tomu, aby v zemi zmizely všechny pohanské zvyky, které se mezi křesťanským obyvatelstvem udržely z pohanských dob. Proto se podle těchto dekret přísně zakročovalo proti všem pohanským zvyklostem mezi lidem, proti pohanským věrám, pověrám i kouzlům, jež se přes všechna pronásledování a tresty stále mísily do křesťanské víry.

Dekreta Břetislavova dále uváděla mezi prohřešeními například to, když muž zapudil od sebe svou manželku a nahradil ji ženou jinou, nemanželské mateřství, nesvěcení nedělí a svátků a jiné. Tresty za takové přestupky byly velmi různé a mnohdy i velmi přísné – např. prodej celé rodiny do zahraničního otroctví, vyhnání ze země, zabavení veškerého majetku, tělesné tresty jako mrskání, peněžité pokuty a řada jiných trestů.

Jestliže obžalovaný popíral vinu a nebylo svědků, kteří by trestný čin dokázali, přikročilo se k důkazu pomocí božích soudů neboli ordaliím, které byly v období 11. století velmi časté.

1. PŘÍBĚH SE ZAČÍNÁ, I KDYŽ NE OD ZAČÁTKU.

„Pane, podívej se na mne, co jsem?“ rozpřáhl Šebíř ruce a myslel, že se jenom podívám a budu třeba i žasnout. Díval jsem se, jak si přál. Nic zajímavého jsem neviděl. Jenom to, že si brousí nehty. Jiní si je hrubě stříhali nebo nožem řezali, on ne. Možná, že dělal to, co družiníci, kteří si brousili meče a nože o roh kostela. Asi. Zvedl jsem hlavu a smál jsem se. Není směšné vidět biskupa, jak si brousí drápy? Jako kocour. Ale pozor, brousí si drápy!

„Jsi břichomil, holokrk a vrtichvost. Když budeš mít trpělivost, vymyslím ještě několik případných označení,“ odpověděl jsem ochotně a rád, že si o to tak hloupě řekl.

Seděli tam Tysr, Tas, Mutina a několik dalších družiníků. Až dosud klábosili a teď dávali pozor, co bude dál. Šebíř jim dal netrpělivě najevo, že by náš rozhovor měl pokračovat ve dvou. Šli a smáli se. Nedělalo mu to samozřejmě dobře, i když ho poslechli, byť nemuseli, protože bylo na mně sezení rozpustit.

„Jsem biskup, pane.“ Díval se, jako by mne toto sdělení mělo překvapit.

„Já vím, zpovědník.“ Tenkrát mne ještě zpovídal a dělal z toho kdo ví co.

„Jen biskup, pane. Zpovídá tě biskup, kníže, a to tedy není nic moc.“

„Jak to myslíš?“ vyskočil jsem popuzeně. Kam tím mířil? Všechny hříchy mu stejně neřeknu a on to ví.

„Biskupů je tady v okolí všude plno.“ Začal je vyjmenovávat: „Thidag.“

„Dávno už nebožtík,“ zaskočil jsem ho svou informovaností.

„Ekkehard, Hizzo.“

To byli jeho předchůdci. Co tím myslel? Zamanul si, že mi bude vypravovat historii církve svaté?

„Catapanus.“

O tom jsem nikdy neslyšel.

„Hele, dej mi svátek: Proč mi tady vyjmenováváš úředníky svaté církve?“

„Nitranský Bistricius, Ostřihom má Šebastiána. Je tu jagerský Buldus nebo Petr.“

„Vynechal jsi Mohuč, Poznaň a kdo ví co ještě. No? Co s tím? Paměť mi ještě slouží.“ Ten lišák mi tohle nevypravuje jenom tak. Má něco za lubem.

„Nechci tě zkoušet, kníže, jenom chci říct, že je jich jako knížat.“

Ve skutečnosti jich bylo víc. Takže mne chce jenom rozčílit. Rozčílený kníže, zranitelný kníže. Rozčílený kníže přijme kvapná rozhodnutí. Zkušenost mi radila se neukvapovat. Je snad český kníže jen tak někdo? Rozhlížel jsem se po holi. I když biskup, pořád to byl jenom knížecí sluha. Tenkrát ještě.

„Kdybych byl arcibiskup, zpovídal by tě arcibiskup. A to by už v Evropě něco znamenalo.“ Vyhrkl tuto informaci rychle, protože tušil, že by za chvíli mohlo být pozdě. Mně to najednou začalo zapalovat. Koukal jsem s otevřenou hubou. Určitě měl v hlavě plán jak na to.

Přemýšlel jsem na plné obrátky. Tenkrát se svět ještě vešel pod jednu čepici, i když bylo na všechny strany nezřízeně daleko.

„Potřebujeme jenom svatého, který by naše arcibiskupství zaštítil.“

Takže ouha. Když dělá kněz politiku, svatými se to kolem jenom hemží. Kde ho vezmeš, kněže biskupe? myslím si a chytře mlčím. Náš kus světa svatými zatím moc neoplývá. On však, kujón, uvažoval a všechno připravil. V Hnězdně prý leží a zahálí svatý Vojtěch. Nebo alespoň to, co z něj ti pruští pohani nechali.

Doprdele! To byla rána. Slavníkovec! Nejeden můj předek se teď v hrobě praštil do hlavy. Při tom jméně se Přemyslovcům ježila srst.

„Dobudeš Hnězdno a přivezeš Vojtěcha do Prahy.“

Řekl a měl to za hotovou věc. Pitomec. Ani nečekal, až se z toho vzpamatuju. Já povedu válku proti Polákům jenom proto, aby mne zpovídal arcibiskup. Naštvu papeže a kdo ví koho ještě. Zvednu praporce a moji dědové se budou v hrobě obracet, protože někam vedle nich položím Slavníkovce. Kdyby šlo o někoho jiného, ale proč do války s půlí Evropy kvůli Slavníkovci?

„Jdi a vymysli něco chytřejšího! Padej, než tě dám vyhodit!“ Ať ví, škrkavka, že si nenechám poroučet. Chtěli by stejná práva, jaká má světská vrchnost. Do všeho mluví. Všemu nejlíp rozumějí. Ještě štěstí, že je to jenom biskup. Jak by si foukal, kdyby povýšil. Nic. Tahle věc měla napadnout mne.

Uvažoval jsem, jak se nosí ti, kteří mají za zády arcibiskupa. Zadek na trůně, hlavu v oblacích. Rozmlouvají se svatými jako se sobě rovnými. Jenže mne to nenapadlo. Sám jsem se tomu teď divil. Nebyl jsem ještě jako panovník dost zralý, asi. Takhle mi dejte pokoj, všichni mi dejte pokoj.

Seděl jsem a vztekle uvažoval, za jakou onuci mne mají a proč jim to vlastně trpím. Vidím, že se zase otevírají dveře.

„Nelez sem!“ zařvu, protože to byl jistě Šebíř s dalšími nápady. Zahlédl jsem však čepec své ženy Judity a tak jsem to vzal rychle zpátky. Řvát na Juditu se nehodilo. Byla to matka mých dětí a byla milá mému srdci. Vždycky. No, skoro vždycky.

Uvědomuji si, že když teď myslím na minulé časy, mám dojem, jako bych dřív žil jenom na jaře. Kdykoliv jsem kdysi šel lesem, byl to les plný vůní. Vítr rozhazoval bílé plátky jabloňových květů, které rostly u vesnických cest, pršelo vlaze a jemně. Zvláštní to je, anebo není? Přitom, jak mi rozum říká, byla ta minulá doba samá bolest a sečná rána. Přepady, zrada a krev, která bolí několikerým způsobem. Juditu jsem však měl pořád rád, nejen ve vzpomínkách. Vždycky, samozřejmě když jsem nebyl zaměstnán pracovními záležitostmi. Sama vycítila, kdy ke mně smí a kdy nesmí. Jako právě teď, když mne ten biskup tak namíchl.

„Pojď se mnou, vyjedeme si na Vyšehrad,“ řekla.

Rozuměl jsem jí, i když se česky nikdy pořádně nenaučila. Lámala naši řeč, až to bylo k smíchu. Jestli si někdy vzpomenu, doložím, jaké byla naše Jituška filologické poleno. Co na tom? Každý mluví, jak umí, člověku je jednou dáno nějak mluvit a druhý má povinnost se nad tím nepozastavovat. Hlavně, že si navzájem rozumějí. My dva jsme toho spolu nikdy moc nenamluvili. Alespoň v době, kdy jsme byli mladší. Mně se v životě osvědčila zásada, že nejdřív jsou činy a pak řeč. To teď spíš luštím její slovní zásobu a opravuji syntax. Ale dřív? Slovy se domlouvat nebylo vůbec třeba. Zvuky, které bylo slyšet za našimi dveřmi, se lidské řeči podobaly jenom vzdáleně. A přece jsme se domluvili. Kolem běhá dost důkazů o pravdivosti tohoto tvrzení. A pak, byl jsem pořád na cestách. Dneska bych řekl, od hradu k hradu, protože co bylo včera hradiště, je dneska hrad, i když se tam toho ani moc nezměnilo. Hrad zní jinak než hradiště, kde se za hradbami pasou kozy.

Všude je třeba rozhodovat, soudit, spravovat. Družinu bych sám neuživil, musí ji živit moje země, kterou moje družina pomáhá bránit.

Do válečných tažení jsem Jitku taky nebral. Žena má buď rodit, nebo spravovat košile. Obojí Juditě šlo. Byla z dobrého chovného rodu.

„Na Vyšehrad? Dobrá. Jaká je voda?“

„Můžeme jet vozem.“

Měla na mysli, že se s ní budu kodrcat přes kameny a výmoly. Znamenalo to překousnout si jazyk, anebo si vyrazit některý z posledních zubů. Kníže sedící na voze a držící se zoufale postraňků by byl jenom pro smích.

Cesta byla špatná, na hrad se neustále vozil písek, kámen, dřevo a všelijaké stavební nářadí, cestu nikdo neudržoval. Občas Tysr poručil zasypat nejhlubší jámy, především tehdy, když si v hluboké rýze po kolech vozu něčí kůň zlomil nohu. Jeli jsme proto opatrně, rozhlížet se po kraji mohli jenom ti, kdo seděli ve voze. Dal jsem vykácet smrky na jižním svahu, v případě obležení by na útočníky bylo špatně vidět, a biskup tu vysadil vinnou révu. Proč na to moji lidé nepřišli sami? Protože kníže nemůže myslet na hlouposti a jeho lidé smýšlejí stejně. Myslíme na všezahrnující problémy moci, říkal jsem si a skoro jsem tomu věřil.

Jeli jsme podhradím až k přívozu. Počítal jsem, že se Jitka zastaví u kramářů, kteří tu měli zboží, ale zmýlil jsem se. Zřejmě sem docházela dost pravidelně. Na řece čekal prám. Nechtěl jsem si namočit nohy, proto jsem přisedl k ženským a koně táhl vodou za sebou. V tomto ročním čase vody naštěstí moc nebylo, proto bylo možno brodit se přímo pod naším statkem, kde žila moje matka Božena, vdova po knížeti Oldřichovi.

„Budeš muset postavit pořádný most,“ obrátila se na mne Jitka s radou nebo spíš s výzvou. To jsem ovšem věděl taky, a proto jsem jí netrpělivě odsekl. Lávku přes řeku pravidelně brala voda a kupci pak museli do řeky a po světě nás pomlouvali. Měli pohodlnější brod dole po proudu, bylo to však dost daleko a kdo spěchal, raději se namočil tady.

Náš vůz byl rozhrkaný a kočí navíc ještě líný. Nebo věděl, proč se s povozem tak vleče. Křikl jsem na něj, pobídl koně, ale pak zase křičely obě ženské ve voze.

Táhli jsme se křovím, mlázím, které řeka zaléhala při jarních záplavách a nechávala tu bahno, až jsme dojeli do míst, kam už voda obvykle nedosáhla, a tam bylo živo. Lidé si nás však ani nevšimli. Kníže nevzbuzoval žádný dojem. Jenom pár kluků za námi klusalo, ty kočí zahnal bičem.

„Zahni na tržiště!“ křikla Judita.

To jsem mohl vědět. Na druhém břehu to zná, sem se často nedostane. Proto na Vyšehrad. Popohnal jsem koně a jel jsem teď před vozem. Věděl jsem, že když nezastavím, ani ona si povoz zastavit nedovolí. Stejně jsem však s pýchou shlížel na houf trhovců, na jejich boudy, na prkna položená na kozách, na zboží zde vyložené. Bylo na co se dívat. Kočí teď jel tak pomalu, jak to jen šlo.

Zajímalo mne železné zboží. Bylo tu dost solidní kovářské práce, kladiva a kleště různých velikostí, pilníky, sekáče, průbojníky, i kovadlinu sem přivezli s nadějí, že nějaký kovář dá přednost koupi před tím, než by si ji sám udělal. Měli tu celou kovářskou výbavu i s měchy na rozpalování výhně. Jak jsem se však rozhlížel, neviděl jsem nic, co by naši kováři neuměli. Dokonce bych řekl, že v mnohém by měl můj Velech přednost. Snad ostruhy, odněkud dovezené, se lišily od těch, co jsem měl na botách. Já jsem však nebyl parádník a stačilo mi to, co dobře sloužilo.

I když jsem se tvářil unuděně, jako že mne všechno nechává lhostejným, byl jsem pyšný na svoje podhradí, na svou zemi, která člověku dává všechno, co potřebuje. Naši lidé potřebovali nože a tady jich bylo, jen na ně mít! Meče a zdobené pochvy, vše, co musí mít vozka, i kozlíky na dřevo, aby z ohniště nepadalo. Mnohé zboží bylo krásně zdobené, aby nejen ruka, ale i oči si přišly na své.

Hrnčíři mne nezajímali. Bylo jich tu víc než kovářů a byli z různých koutů země. Jinak byl vyzdobený hrnec od Charvátců, jinak od Zličanů. Byl to však pořád jenom hrnec, který sloužil, dokud nespadl na zem.

Ženské se samozřejmě zdržovaly u korálků a skleněných náramků. Vždycky jsem se musel divit, když někdo vypravoval, že si koupil přízeň některé z paní takovou tretkou. Ženské vždycky jásaly nad podobným kouskem skla nebo nad lesklým přívěskem a byly ochotny za něj dát leccos z toho, co je nic nestálo. Dát něco, co by jinak nedaly? Vrtěl jsem nad tím se smíchem hlavou. Tady to měla moje žena za pár denárků.

Jitka koukala lačně z vozu, lidé, vidouce kněžnu, se rozestupovali, aby líp viděla. Kupci mne okázale zdravili, brali své zboží do rukou a zvedali je nad hlavu, aby mne přiměli zastavit. Zastavil jsem, leccos jsem do ruky vzal a zase vrátil, ale s koně jsem neslezl. Budu se dohadovat s kramáři! Když kníže něco potřebuje, vzkáže a kramář přinese. Ani Judita nevystoupila, nechala si zboží přinést k vozu a shora na ně shlížela.

Kousek stranou od této kupecké osady byla německá osada. Judita tam prý občas zacházela, asi si chtěla vybavit vzpomínky na své mládí. Bylo mi jedno, odkud tihle Němci přišli. Byli moji poddaní a to bylo rozhodující. Dál stranou měli zase synagogu Židé a žili v houfu kolem ní. Tam zajít by bylo zajímavé. Od tohoto národa se bylo čemu přiučit. Šebíř by však křičel. Ukřižovali nám Krista a kníže se s nimi stýká! Houby. Koho by tihle pejzatci mohli ukřižovat? Byli pokorní, a když jsem mezi ně přišel, každý bezpečně věděl, kdo je tu kníže. Na téhle vyšehradské silnici to bylo mým poddaným úplně jedno. Kníže sem, kníže tam. Kdyby o něco šlo, tak by mne znali, vítali, volali nebo nadávali. Když se nic neděje, když je v zemi klid a ten den náhodou už jedli, je lidem z českých kmenů kníže vosk.

Jak je to už dlouho, co jsme toho Slavníkovce přivezli do Prahy? Patnáct let, nebo víc? Vím, že jsem tenkrát byl ještě pašák. Když na to přišlo, dokázal jsem rozseknout chlapa od hlavy do pasu. Musel k tomu být parádní meč, těžký, správně ukovaný, žádný pícháček, kterým se nejsnáz vypíchne vlastní oko, jakými mávala knížátka Boleslava Chrabrého, když jim pán světa Konrád pouštěl žilou. Ale ne, to jim křivdím. Poláci se vždycky uměli bít, a když ťali, bylo to cítit. Možná že s nimi někdy táhli nějací klášterní brkohryzové, kteří vypadali jako válečníci. Možná že jsem se teď dal unést protipolskou propagandou, protože když se o protivníkovi prohlásí, že je hlupák, líp se s ním potom válčí.

Už je to dlouho, vzpomínám na něco, co jsem sám neviděl. Tenkrát jsem přece seděl na Moravě. Ještě teď mi to je k smíchu.

Myšlenky se mi matou. Před chvílí jedu s Jitkou na Vyšehrad – a teď zase sedím a civím do tmy. Cesta na Vyšehrad byla samá díra. Ženské ve voze skákaly jako veverky a obě svorně nadávaly. Jedna kočímu, druhá mně.

„Jak můžeš, kníže, dovolit, aby kněžna jela po cestě, na které si může překousnout jazyk?“ křičí z vozu.

„Drž ho za zubama a neublížíš mu,“ odpovídám nakvašeně. Co mi má co vyčítat? Cesta není pro nějaké zbytečné vyjížďky. Tady se vodí krávy, tahá se od řeky nebo k řece dřevo, když prší, teče tu proudem voda, proto jsou tady výmoly. Koukej pod nohy, člověče. Jako jinde a jako jindy. Když chceš mluvit, zastav.

Proč se s ní vlastně bavím, s ženskou, s křivochcalkou? Pobídl jsem koně a nedbal jejího křiku. Pak mne napadlo, na co jsem měl přijít dřív. Podíval jsem se, jak je slunce vysoko. Cesta na Vyšehrad je cesta na celý den. Zvlášť s tak pomalým povozem, v jakém seděla Jitka.

„Musíme se vrátit, jinak tam budeš muset přespat. Na Vyšehradě bys ale neměla žádné pohodlí.“

Kupodivu se nepřela. Na Vyšehradě byl teď jenom strážní oddíl a vojáci jsou vojáci.

Ani nevím, kolikrát jsme byli spolu od té doby na Vyšehradě. Mockrát to nebylo. Na zbytečnosti nebyl čas. Možná že tam je už schůdnější cesta. Lidé si postavili nové domy, snad zmizely i podzemnice a kolem tržiště už stojí domy z kamene. Člověk má hned lepší pocit, když na to kouká. Jsem tady přece kníže. Nevládnu žádným drnoryjům, ale lidem, kteří mají prosperující hospodářství, které vynáší tolik, že mohou žít jako lidé v ostatní Evropě. Jako třeba Němci ve Schweinfurtu. Nepamatuji se už, jak to vypadalo ve Schweinfurtu, ale pro moji ženu to je ideál všeho nejlepšího. No, nepřu se s ní, pořád je to Němka. Uznávám, že musí hájit hnízdo, ze kterého vyšla. Jenže já jsem český kníže.

„Co myslíš, Spytihněve,“ říkám tomu nejstaršímu. Kouká a snaží se myslet. Nevymyslí však nic, čeká, až mu řeknu, na co má myslet. Když mlčím, nevydrží to a zeptá se.

„Budeš kníže, můj nástupce,“ odpovím. „Co bude hlavní, až budeš vládnout?“ Vypadá rozpačitě. Asi jsem se nezeptal dost jasně.

„Jak to myslíš, otče?“ vyhrkne konečně.

Já bych se měl urazit. Mnohý můj předek by ho už přetáhl po hřbetě. Prvorozený musí číst knížeti myšlenky z očí. To je přece jediné čtení, které musí ovládat.

„O co půjde hlavně a především, myslím, tobě jako vládci? Co budeš muset zajistit a o co bojovat všude, kde to půjde?“ To jsem už křičel a podle mého obličeje poznal, že na mne jde zase nějaký nával krve do hlavy. Mohlo by to se mnou praštit, vím to, ale taková zabedněnost mne provokuje. Má to být český kníže! Štika v rybníku, orel mezi létavou havětí, lev, který zařve – a všichni klečí v prachu. On tady kňourá, i když to nemá zapotřebí. Přece je silný, zdatný, kdekoho přepere. Věřím, že se nepoddávají proto, že je první syn.

„Ptáš se mne na to už po dvacáté, nejmíň,“ řekl konečně.

Tak vida. Vtloukám mu to, pitomci, do hlavy, kudy chodím. Zůstalo mu v ní něco? Největší starost našeho rodu, otázka života a smrti ho obtěžuje.

„Zapal louč, ať je na tebe líp vidět,“ říkám. Udělalo se šero a od ohně, který háže záblesky v koutě místnosti, není moc světla. Vidím však, že Spytihněv kouká do kouta. Upřu tam pohled a vidím myš, jak se drápe nahoru po kůži, která visí na zdi. Kluk dostal najednou lačný výraz, opatrně, jako lovec, vytahoval z opasku nůž.

„Něco jsem řek!“ zařvu, až se lek. Nechal myš myší a křikl na sluhu.

No prosím, ohradím se otráveně. Řeknu, aby zapálil louč – a on zavolá sluhu. Pak mne napadne, že se právě teď zachoval jako kníže. Proč by dělal něco tak malicherného, když k tomu má sluhu?

Trochu se mi ulevilo. Napětí opadlo, řeč už vedu jako by nic.

„Sedni si.“

Seděl, byl však pořád ve střehu. Pokračuji: „Tobě se zdá, že mluvím pořád dokola. Mají to ve zvyku starci a já tě tím už míchám. Brzy však budeš ve stejné roli. Tvoji synové taky budou ve věku, kdy budou přebírat tvůj meč. Proto si zvykni, že od tebe musí slyšet to, co ty už nerad slyšíš ode mne.“

Odmlčel jsem se. Znova a pořád dokola stále totéž. Jednoho to unaví, ale koho víc? Mne, anebo toho kluka? Můj otec Oldřich se mně něco natrápil a já musím trápit svého nejstaršího. Nejen jeho. I ostatním vtloukám tyto pravdy do hlavy, protože vím, co je boj o knížecí dědictví. Kolik znamenitých rodů vyplýtvalo nejlepší síly jenom proto, že se potomci po otcově smrti rvali o následnictví. Chápu, co je přirozené. Všichni to máme v sobě. Kdybych měl starší bratry, taky bych bušil na zavřenou bránu. Proto vím, že řečmi nic nespravím, ale co kdyby? Co kdyby se právě v našem případě stala výjimka? Co když si dají říct a meč proti sobě nepozvednou? Moc jsme si zvykli na to, že pořád teče krev. I na to, že pokud není právě moje, tak se zase tak moc neděje. Když není mé krve na zemi příliš, žádná škoda. Vím, co je nezbytné, co je nutné, co být musí. Ale krev bratří škodí jejich společné věci.

Už jsem otvíral ústa, že mu zase všechno zopakuji, když do místnosti vlezl Šebíř.

„Co tu chceš, Šebíři?“ křikl jsem. V poslední době mne všechno rozčiluje, nejvíc biskup.

„Pozval jsi mne, kníže,“ řekne šeptem a sepne ruce, dělá mučedníka. Výraz trpícího má perfektně nacvičený. Možná že si přeje takový svatý konec.

Já že jsem ho pozval? Uvažuji a nemohu si vzpomenout. V poslední době se mi stává, že si pro někoho pošlu, a když přijde, s křikem ho vyhodím. Už je to se mnou pěkně zlé. Jestli ovšem nelže. Už mne asi prokouk a zneužívá toho. Lišák přišel intrikovat.

„Když už jsi tady, sedni si,“ řeknu a dám najevo, že mne pěkně otravuje. „Co je tvoje hlavní poslání, biskupe? Myslím tady na zemi a vůbec,“ zaútočím přímo a jasně a současně otázku trochu rozmáznu. Ani knížeti, který se nejraději rozhání mečem, trocha diplomacie neuškodí. Konečně, kolem dokola to je samý intrikán, jako by už ani nebyl středověk. Nebo právě proto?

„Sloužit Bohu a tobě, kníže,“ vypálil bez přípravy. Odpověď měl jistě nacvičenou, ani chvilku nezaváhal, dobře jsem ho sledoval. Mohl ji vysypat, i kdybych ho vzbudil o půlnoci.

„Bohu a mně? Proč ne naopak? Já tu sedím proti tobě a Bůh je kdo ví kde.“

„Bůh je všude, kníže, kdežto ty jsi jenom tady na tom stolci,“ odpověděl stejně hbitě.

Náš biskup je vytáhlý a časté půsty, které dobrovolně dodržuje, mu čistí krev a chrání ho před tloušťkou, která by mu snad dodala zdání dobromyslnosti. Když v kostele spustí, jde z něj strach. Kolikrát jsem si říkal, jaké mají lidé štěstí, že se do Šebířova kostela nevejdou. Biskup tam pouští hrůzu na mne a na moji družinu, ale ta má o pekelném ohni svoje mínění.

V tuto chvíli jsem si však nebyl jist, zda mne nechce urazit. Střelil jsem okem po Spytihněvovi. Samozřejmě, že se smál, a co horšího, nijak to neskrýval. Pořád to je jenom cucák, kluk. Jak bude tohle štěně vládnout zemi? Pravda, má už určité vladařské zkušenosti, lecčemu se naučil. Když objíždíme hrady, nechávám ho, aby se vyslovil a pronesl soud. Málokdy ho musím opravit. Mně bylo asi třicet, když umřel kníže, můj otec. Kolik je jemu? Čtyřiadvacet? Já naštěstí pořád ještě žiju, ale nebudu tu věčně.

„Já sedím jenom tady na stolci,“ řeknu, jako že o tom nezávazně uvažuji. Pak jsem ale pocítil, že na mne zase jde správný vladařský vztek. „Víš, kněže, co jsem já tady na tom vladařském stolci? Asi nic moc, podle tebe. Já jsem jenom český kníže. Proč tak skromně? Velkokníže. Vévoda. Rozumíš? Vládnu zemi, kterou neobejdeš, i kdybys po zbytek života chodil s úmyslem poznat hraniční hvozdy.“ Pozoroval jsem ho. Seděl a čekal, co bude. „Od Vitorazi na jihu po Budišínsko a Zhořelecko na severu. Víš, kde je Kladsko? Taky celá Morava je moje. Slezska a Vratislavi jsem se vzdal, platí mi za to poplatek. Na západ sahá moje země až k Chebsku, jednou i Chebsko bude patřit Přemyslovcům. Je ti to všechno málo?“

Seděl trpělivě. Zatím, co jsem řečnil, tvářil se, jako by ho moje řeč kdovíjak zajímala. Přitom všechno ode mne slyšel nejméně stokrát. Pořád jsem je, pitomce, musel ujišťovat o nutnosti zachovat jednou dobytou zemi. Udržet ji pohromadě. Kdo dá člověku najíst? Jenom půda. Kdo ji má, tomu je hej. Nedopustit dělení a dotírání sousedů, kteří si mohou přilepšit zase jenom na něčí úkor. Pořád a pořád omílat totéž, aby alespoň něco v jejich hlavách zdomácnělo, aby i podvědomě jednali ve prospěch přemyslovské věci.

„Země je to velká a udržet ji je úkol ještě větší,“ řekl biskup pokorně. „K tomu všichni pracujeme, kníže.“

„Ty taky?“ zeptal jsem se poťouchle. „Ty máš přece svého Boha, který nad tebou drží ruku. Tobě je kníže málo.“

„Pane, nezkoušej mne. Jsem tvůj věrný sluha. Ovšem pravda je, že jsi až na druhém místě. První je Bůh, který je i tvým Bohem.“

„Teď přijde tvoje oblíbená písnička, abych se s Bohem srovnal. Když jdu do boje, modlí se k mému Bohu, který mne má chránit, i můj nepřítel. Modlí se za to, abych spad s koně a rozbil si hubu. To je mi pěkný Bůh. Komu tady dá přednost? Ty to víš, kněže?“

„Bůh dá přednost tomu, kdo je mu milejší. Kdo je štědřejší, kdo má na mysli svatou církev a její poslání. Nevyzpytatelné jsou cesty Páně, milý kníže,“ zaskučel, jako by byl ve zpovědnici. Šel mi pěkně na nervy, tenhle biskup. Ještě že se papež dožral a neudělal z něj arcibiskupa. To by s ním vůbec nebylo k vydržení.

„A co když jsme válčili s pohany. Taky nám dali nepokřtěnci několikrát do těla. Co to bylo? Taky jim stranil? Taky ho uprosili? Slíbili mu, že se dají na pravou víru?“ Byla to otázka záludná, ale vylhal se z ní.

„To Bůh zkoušel své ovečky. Platily za svůj hřích, za hříchy, kterých měli tvoji předci plno.“

A bylo to. Doběhnout ho nebylo možné. Málem jsem na něj byl pyšný.

„Bůh, který chrání mne stejně jako mého protivníka, jako nepřítele, který mi jde po krku, je mi...“ udělal jsem pauzu, protože jsem to nechtěl říct na plný pecky. Kdo ví, jestli by moji řeč Bůh přijal tak klidně, jak klidně jsem se ji chystal vypustit z pusy. „Zkrátka, je mi málo platnej, ten náš milej pánbu.“

„Milost, kníže!“ zaječel biskup, až jsem se ulekl. Vrhl se na kolena a chytil mne za ruce. Skutečně jsem se vyděsil. „Mlč, pane, nic neříkej, rouháš se. Strašně se rouháš.“

„Vstaň a neblbni. Já že se rouhám?“ Na chvíli jsem ztratil řeč. Vidět biskupa, jak se vrhá z lavice na zem, až kříž, který mu visel na krku, praštil o podlahu, z toho by člověk mohl dostat nějakou nemoc. „Já chtěl jenom říct, jakou měli naši předci výhodu, když měl každý rod svého boha. Hned věděli, na čem jsou. Jejich bůh chránil jenom je a nikdy se nestalo, že by musel váhat, jestli nemá náhodou dát přednost někomu jinému, protože ho víc podmazal.“ Viděl jsem, že jsem se asi ukvapil, a snažil jsem se to zamluvit. „Byli to však jenom pohani.“

Stejně jako biskup jsem věděl, že se naši poddaní chodí modlit k posvátným stromům, že mají své dřevěné bůžky odporných tváří, že věří na duchy a kdo ví na co. Věděl jsem i to, že mrtvému knížeti dala matka Božena do rakve pečené maso a že to kněz, který se za něj modlil, strpěl. Bůh proti tomu zkrátka nebyl.

„Víš, pane, že máme své patrony. České patrony. Svatého Václava a svatého Vojtěcha,“ špitl teď biskup. „Ti nás zastupují na nebesích. A pak jsme to my, kteří se za tebe a za tvůj rod modlíme.“ To už dodal jako obvykle úlisně, pochlebník jeden.

Zadíval jsem se na Spytihněva. Teď by měl znechuceně stáhnout koutky a odfrknout si. Neudělal ani jedno ani druhé. Měl by vědět, že Slavníkovec nebude orodovat za Přemyslovce, kteří mu vymordovali rodinu, kteří vymýtili jeho rod a tvrze zatloukli do země na pět stop hluboko. Ani pověst po nich nezbyla. Na to moji předci dbali ke svému prospěchu. A já mám teď jednomu z nich podkuřovat. Udělal jsem chybu, že jsem tenkrát Šebířovi podlehl. Myslel jsem na zlato... a na co ještě? Jen se přiznej, Břetislave, říkám si. Byla to pýcha. Chtěl ses vyrovnat ostatním vladařům, kteří měli svého arcibiskupa. Přece zastupuje přímo papeže a jemu po boku nemůže sedět nějaký obyčejný kníže, jakých je všude plno.

No a co? Český kníže není jen tak obyčejný kníže. I císař dokázal, že si mne váží. Když zadupu, je mne slyšet. Svatý otec papež ať je rád, že je rád. Já si sedím pevně, a když pánbu dá, tak i můj syn bude tohle pole orat a správně osívat. Škodnou ničit a plevel hubit. Všem pak bude dobře.

2. KDO KŘIČÍ, ŽIJE.

Když se měl narodit Spytihněv, žili jsme na Moravě v dost nuzných poměrech. Stará hradiště byla v troskách, nová teprve vznikala. Vrátil jsem se právě z Ostřihomi s výpravou, která byla sice úspěšná, ale nepřinesla mi to pravé uspokojení, které má válečník, když se tažení povede. Bylo mnoho mrtvých, zajatých však málo. Nebrali jsme je. Zajatce prodávat zakazoval už kníže Václav. Nebylo to příliš rozumné, protože na spálené Moravě bylo třeba stavět, vybudovat hrady, postavit sídla, která by výmluvně řekla, kdo je český vladař. Také dosáhnout toho, aby lidé, kteří si snad pamatovali na Svatoplukovu Moravu, rychle zapomněli. Nic jim ji však nepřipomínalo. Maďaři všechno spolehlivě zadupali do země, a co nezničili oni, dodělali Poláci. A lidská paměť je krátká.

Vrátil jsem se, právě když Jitka rodila. Měla se k tomu, ležela na slámě a naříkala. Ani se nezeptala, jak jsme dopadli. Ani neprojevila radost nad tím, že mne vidí živého. Obracela ke mně tvář napuchlou slzami a plnou strachu. Ona se teď vydávala do boje, ze kterého se nemusela vrátit.

S údivem jsem ji pozoroval. Změnila se za tu dobu, co jsem byl pryč. Před sebou měla obrovské břicho, ze kterého šla hrůza. Snažil jsem se však být nad věcí a nic si nepřipouštět. Nikdy jsem žádnou ženu rodit neviděl. Odbývaly si to někde stranou, ukryty před slídivými pohledy. Tahle se teď chystá porodit mi syna. Určitě syna. Nepřipustil jsem jinou možnost.

„Nevzdychej, jenom křič, ať je silný a ať se ho všichni bojí,“ řekl jsem jí hrubě. Co mne to napadlo? Když rodička hodně křičí, bude syn silný a neporazitelný. Tak se říkalo a taky to tak bylo správné. Mluvily tak ženské, které porodily, a proto to byla pravda.

Jitka měla strach. Bylo vidět, že se bojí smrti. Rodičky přece umíraly, a často i s dítětem. Pak na jejich místo ulehly jiné ženy, a mnohé dopadly stejně jako jejich předchůdkyně. Lůžko knížete nemohlo zůstat prázdné. Nejen knížete. Se smrtí se u nás nedělají problémy. Kolik jsem já už viděl mrtvých, a to mi ještě není tolik let! Viděl jsem lézt oči z hlavy, jak se bránily hrůze z unikajícího života. Hrůze? Proč hrůze, říkal jsem si tenkrát prostoduše. Přece tomu tak vždycky bylo a bude. Žijeme a umíráme. Napadlo mne, že když dojde na věc, začnou lidé uvažovat jinak.

Teď tu vedle mne moje žena hlasitě vyslovovala otázku, jak se dostat na svět, abychom pak jednou mohli umřít.

V koutě se modlil kněz a několik žen pobíhalo kolem rodičky. Ze stropu se na tenké niti spouštěl pavouk. Viděl jsem jasně, jak míří ke knězovu rameni. Jindy bych ho s křikem shodil a zašlápl. Ať si žije. Tady teď nesmí nic a nikdo umřít. Možná, že pavouk nese nějaké znamení, kterým dávají bohové vědět cosi, co je skryto našemu pohledu.

Rozhoduji se, že si nesmím nic moc připouštět. Jitka si všechno už nějak odbude. Konec konců, je v dobrých rukách. A tak jsem se chystal odejít. Někam daleko, kam by nedolehl její křik. Nejspíš na lov. Ještě jsem se ohlédl po pavoukovi, ale ten se někam schoval, nejspíš do knězovy košile.

Žili jsme tu na Moravě nuzně. Jen dvě místnosti jsme měli. Jednu teď rodička zalehla svým křikem. A nejen ji. Venku u dveří se shlukovali družiníci a pošťuchovali se. Vrhali kostky a sázeli se. Většina na chlapce a chystali se sázku zapít. Na můj účet, samozřejmě.

Doma jsem nebyl hezkých pár týdnů. Měl jsem povinnosti, které mi bránily sedat Jitce u postele. Honil jsem se v čele družiny a byl jsem tomu rád. Už to nebyla krásná dívka s labutí šijí, už to nebylo přilnavé tělo, za kterým bych se hnal domů. Chladivě ke mně přiléhala a rozpalovala ve mně touhu.

Když to takhle řeknu, zní to příšerně. Styděl bych se něco takového před svými druhy vyslovit, ale je to pravda. Všechno už je pryč. Když jsem ji viděl naposled, seděla jako hrouda a dívala se někam do sebe. Rysy v obličeji se jí rozplizly a já jsem z nich těžko skládal její minulou dívčí tvář.

Je to matka tvých dětí a žádná dívka, Břetislave, říkám si vztekle. Něco za něco. Za všechno se platí. Obětoval jsi dívku a horké noci za matku rodu. Není to k vzteku? Nešlo by zachovat jedno a mít i druhé?

„Pane,“ vyrušil mne kněz, i tady byl jeden. „Klekni si a modli se, já ti pomůžu.“

„K čemu mi, sakra, chceš pomoct? Snad napovídat, abych něco nesplet a modlitba platila? Modli se sám, umíš to líp.“

Sedl jsem si ke stolu a nedbal jeho vyčítavých pohledů.

Natáhl jsem nohy a kochal se tím, že jsem plný síly. Modlit se? Jistě, je to třeba, boží pomoc je tady potřebná. Modlitba otevře její pramínek. Bože, stůj při mé ženě. Nikdo než ty jí pomoci nemůže.

Bůh se už jistě nějak rozhodl. Buď ze sebe Jitka dítě dostane, nebo nedostane. Kolikrát se dítě ven nedostalo a umřelo i s matkou. Vzpomínal jsem, komu se to kdy stalo. Dvěma Charvátcům z otcovy družiny. Tenkrát se kolem toho vedly řeči, protože oba byli z jednoho rodu. Nikdo mi nenamluví, že se Bůh pro svoje řešení rozhoduje až v poslední chvíli. Hraje s námi podivnou hru. Nechává nás v nejistotě, a zatím jsou naše osudy už někde dávno určeny.

„Dej mi napít!“ křikl jsem jen tak do vzduchu. Hned byl na stole džbán. Měli ho připravený, věděli, jak to chodí. Když žena rodí, trpí i muž, protože přijít o potomka je neštěstí a vždycky i pohana. Z nejistoty, která je s tím spojena, jde hrůza. Kolik žen se ukáže být neplodných, prázdných. Jako kluci jsme se jednou přeli, jestli má žena duši. Matka mi dala pár pohlavků, nehleděla na to, že jsem budoucí kníže. Tenkrát se přede mnou otevřel prostor, do kterého jsem se od té doby bál nahlédnout.

„Duši má jenom ta, která má děti. Z její duše pak přechází kus na ně,“ říkal moudře Kotyzův Radim a zavazoval nás mlčením. Podle něj ženy, které neměly děti, neměly duši. Nebo naopak, protože neměly duši, neměly ani děti. Teď jsem si na to vzpomněl a opile mi ta záhada táhla hlavou.

Musíš porodit, a když při tom umřeš, bude tě škoda, ale větší škoda by byla, kdyby umřel i syn. Proto musíš nejen porodit, ale i přežít.

Všichni kolem mne mluví, snaží se mne rozptýlit. Jsem asi opilý, jinak bych nesahal služce za košili. Smějí se tomu a dávají najevo, že plodivá síla mému rodu nikdy nechyběla. Jenže služka má pod košilí jen dva pytlíky, které nemohou nikoho uspokojit.

„Už jsi měla děti?“ zeptal jsem se jí.

„Dvě,“ řekla a určitě myslela na to, jak k nim přišla. Někde na seně a určitě bez orgasmu. Určitě. Někdo ji chytil a měla to dřív, než se stačila v situaci zorientovat.

„Kde je máš?“ ptal jsem se dál zbytečně.

„Umřely.“

Tak. Umřely. Jak přišly, tak odešly. Nikdo je nečekal a nikdo je nechtěl. Jenže já chci, já na něj čekám, proto nesmí umřít.

„Táhni!“ kopl jsem do ní zbytečně. Byl jsem už asi opilý. Nepotřeboval jsem toho moc. Měl jsem strach ze všudypřítomné smrti, nad kterou jsem se před chvílí vychloubal a která se teď tiskne k životu sotva začínajícímu.

Vešel jsem k rodičce. Ležela na zádech, vystouplý břich trčel ke stropním trámům jako výstraha. Pozor, tady se schyluje k dramatu! Tady vzniká něco, co druhým přinese radost, nebo žal. Asi obojí. Jenže se neví, neví se. Matka je statečná, ale kdo ví? Kdo rozhodne a jestli už rozhodl, jak rozhodl? Co nevidět se to dozvíme.

„Modlíš se?“ zařval jsem na kněze klečícího u lůžka. Lekl se a hned začal něco brebentit. Co když se Bůh ještě nestačil rozhodnout.

Venku bylo ještě světlo, ale v místnosti pálili louče. S nimi i jakési koření, které omamně vonělo. Všiml jsem si několika neklamných znamení, jimiž služky obětovaly našim pohanským bohům. Kněz k tomu mlčel. Jitka měla jistě leccos pod hlavou, co si s sebou přivezla na Moravu. Pane Bože, dej, ať porodí a zůstane naživu.

Dvě ženské jí teď osahávaly břicho a mačkaly na ně. Chtěl jsem zasáhnout, ale pak jsem se jenom odvrátil ke stěně. Vědí, co mají dělat, jsou tu od toho, aby jí pomohly.

Jitka teď křičela téměř neustále. Nahánělo mi to husí kůži a strach mi začal podlamovat kolena. Copak jsem neviděl člověka umírat? Znovu jsem si položil bolestnou otázku. Dokonce mne zajímalo, jak to je, když vypouští duši. Zblízka jsem se umírajícímu díval do tváře a viděl jsem jenom strach. Křik umlkne, a nic. Duše, kde jsi? Neviděl jsem, kudy jsi opustila svůj dům. Vidím jenom prázdnotu, teď pustou schránku jejího někdejšího těla.

Tady se teď dělo něco opačného. Tady duše do těla přicházela. Právě v tom byla hrůza a můj strach, že mohla zaklepat na dveře a zase odejít. Mohla se zastavit na ústech mé ženy a vrátit se, odkud přišla.

Odkud přišla?

Klesl jsem na kolena a opřel se hlavou o stěnu. Dřevěný trám byl samá tříska. Musím jí pomoct, je to moje žena. Jak? Uměl jsem jenom jedno, víc se od budoucího knížete nechce, bít se a křičet. V boji člověk řve proto, že se bojí smrti. Řve ze strachu. Můj strach leká protivníka, který má taky strach. Smrti, odejdi, nech tu jenom život! Tak řvu. Řvu, co mám síly. Za mými zády se lidé lekají mého křiku, toho řevu člověka bitého, drceného, který má pořád duši na krajíčku. Do mého řevu se křik mé ženy už nemůže vejít. Teď oba hlasy splývají v jeden. Můj ryk má chuť krve, zlámaných údů a otevřených ran. Je v něm vidět vyhřezlý jazyk a vyklované oči, ohryzané údy a je cítit mrtvolný puch. V mém řevu je smrt z vítězství. V křiku mé ženy je naděje života. Jedno popírá druhé, jedno v druhém vítězí.

Ach jo. Někdo mne bere za ramena. Odháněl jsem ho a křičel, až mi přeskakoval hlas. Krev mi tekla do očí, jak jsem bušil hlavou do klády a nic jsem o tom nevěděl.

„Přestaň, pane, už nemusíš,“ říká někdo. Odvrátil jsem hlavu. Nejdřív jsem viděl někoho, jak se směje. Pak jsem se podíval na druhou stranu. Mezi koleny měla krvavý raneček. Byl to můj první syn Spytihněv.

Vzpomínky se drobí a lámou. Myšlenka přiskočí a hlodá. Přijít na svět je prokazatelně těžší než ze světa odejít. Jakou dobu trvalo, než se třeba Chasra dostal na svět, a jak rychle se tam někam z mé vůle vrátil. Možná, že měl pravdu. Samozřejmě jen pro sebe. Neměl jsem ji také já jen pro sebe? Jenomže já jsem kníže a Chasra byl jenom Zličan. Co to je Zličan? Pár polí a pár chlapů k tomu. Jinak nic. Dneska už nic.

Vzpomínky skáčou jako kos v trávě. Nejdou za sebou tak, jak se věci děly. Komu se mám odpovídat, že Chasra přišel o hlavu? Sám sobě se mohu odpovídat. A ještě prý Bohu, říká biskup při podobných příležitostech. Ten biskup, který tenkrát, když šlo o mnoho, utekl k Němcům, skryl se, dělal, že se mnou nemá nic společného.

Když Bohu, tak Bohu. Jenže Bůh nic neříká, mlčí a kouká na to, jak Chasrovi padá hlava na kolena. Nepomohl mu, ani mi neporadil, ruku nikomu nezadržel.

Děd by si s něčím podobným hlavu nelámal. Takových hlav už spadlo na zem – a já tu budu kvůli jedné vzdychat? Teď, když už je to tak dávno? Kvůli nějakému Chasrovi, který nebyl nic než Zličan? Lidé však chodili a říkali, srazil Chasrovi hlavu. Možná, že to říkali proto, že byla zrzavá, a to prý znamená neštěstí. Zrzavou hlavu srazit se prý moudrý muž chrání. Kdy bude konec knížecí zvůle? Špatně jsme volili, říkali kmeti šeptem. Volili. Směšní jsou, starci, ne moudří. Kníže má právo, samozřejmě. Má někdo odlišný názor? V družině ne. Někde jinde? To mi může být jedno.

Kníže může všechno.

Žijeme ve velké době. Dereme se světem od omezené malichernosti k rozmachu. Kdo jiný to může vidět líp než já? Chasra je malichernost, která se mi patrně omylem postavila do cesty. A pokroku se vyhýbat nelze. Já snad jediný vidím a cítím rozmach doby. Odmítám dýchat vzduch prosmrděný kozí kůží, který se táhne za staršími našich rodů, kteří se scházejí a nutí mi své rady, které byly směšné už za mého děda. Jak jsem mohl trpět omezence, kteří vystrkovali rodový praporec a přísahali na jeho barvy. Teď si říkám: Pryč s rodovými knížaty. Tihle drnoryjové se zmohou jenom na trapné výpady za nuzáckou kořistí. Souseda obrat, když usne po večeři. Jsou schopni bojovat za otroky a za moc, která sahá k jejich rodovým pastviskům. Mně jde o území, které přinese jak otroky, tak moc. Moc nad zeměmi a národy. V tomto století se před námi otevírají nové světy.

Už tomu tak je, že když chce dnes člověk něco mít, musí mnohé obětovat. Právě. Tohle pochopit je těžké. Nové světy jsou totiž světy bez starých bohů. Ať už nás to těší nebo ne. Celý svět se najednou shrnuje pod jednu čepici.

Tos tenkrát, na Moravě, ještě netušil, Spytihněve.

3. PĚVEC KOJATA

Když táhne tolik vojska jako teď a dá se do deště, je to vždycky nepříjemné. Knížecí vojsko musí ovšem něco vydržet, zvlášť když mokne i kníže. Nebesa se protrhla a není se kam schovat. Tolik lidí se do jedné vesnice nevejde. Koukají vztekle, jako bych mohl za to, že prší. Na koni člověk mokne stejně, jako když jde pěšky. Jenom bláto se lepí na kopyta koni, a v tom má jezdec výhodu.

Došli jsme do smíšeného lesa. Tady už nikdo nedbal a obsadil příhodný strom.

„Ať má každý přehled o svých lidech!“ křikl jsem za sebe na Tysra a provokativně jsem projížděl improvizované ležení. Může nás tu někdo překvapit? Byli bychom vítaná kořist. Češi se báli deště a my jsme je dostali jako promoklé slepice. Slyším, jak se vousaté huby smějí, když se to u ohně vypravuje.

Les byl řídký, bylo skrz něj vidět. Kdysi ho někdo spálil, a proto tak nepravidelně narostl. V tuto chvíli se hemžil mým vojskem. Křik a hlahol bylo slyšet do dálky, byl-li někdo poblíž, utekl někam, kde měl větší jistotu života.

Déšť mi bubnoval do přilby. Byl to moderní německý výrobek, dar Konráda Druhého. Přilba mi však byla těsná. My, Slovani, máme kulaté palice na rozdíl od šišatých lebek Germánů. Tysr z Jelče ovšem tvrdí, že jsme Keltové převlečení za Slovany, kdo však tuší, zda má pravdu? Dal jsem přilbu kovářům, ale neporadili si. Rozklepat se nedala, jen ji zohyzdili. Tlačí mne, dá se to však vydržet.

Nevadilo mi, že jsem promokl. Taková jsou rizika válečníků. Schovávat se jako baba před troškou vody? Proto jsem poručil Tysrovi: „Zatrub! Nebudeme se tu schovávat ve křoví. Nebo se máme raději vrátit domů a nechat se lechtat babami pod krkem?“

„Co je s váma?“ křičím na vojáky, kteří vylézali jako švábi z děr. „Takhle se vás Němci bát nebudou. Máte strach z vody? Kdy jste se myli naposled? Když vás matka porodila. Tak se umyjte ještě jednou, ať v hrobě tak nesmrdíte.“

Smáli se. Posílali to dál jako vtip. Kníže zase něco řekl. Kojata, který měl v koženém pouzdře svoji citheru a kterého jsem uplácel, aby vojsku zvedal náladu, seděl na šedivé herce a tvářil se otráveně. Ještě se nedostal ke slovu, ale to mu snad nevadilo. Když se z tažení vrátí živý, dostane smluvenou částku. Bude toho dost, ani nevím kolik.

„Večer na tebe dojde, Kojato. Dbej jenom, abys nenastydl a neodešel ti hlas,“ říkám přátelsky. Nedbá a mračí se dál. Zpěváci asi nemilují déšť. „Když prší, je dobře, Kojato,“ říkám, zatím co se vojsko rovná do pochodového proudu. „Země potřebuje vláhu, úplně cítím, jak se rozevírá naproti dešti, který na ni padá z nebes. Kdyby tu byl s námi Šebíř, řekl by nám, co tím Bůh sleduje, že nás tak zavlažuje.“

„Nic tím nesleduje. Je mu to jedno. Prší, neprší, v tom nevidím žádný úmysl. Je tu jenom nějaká pravidelnost, pane,“ řekl umělec otráveně.

„Myslíš, že v tom dešti není božský úmysl?“ obracím se teď k němu a dávám najevo zájem. Popírat boží záměry tam, kde je biskup zdůrazňuje, je krajně nezvyklé.

„Všimni si, pane, že nejdřív prší, pak je sucho a potom zase prší. Jenom přestávky mezi deštěm jsou různě dlouhé a taky deště je víc nebo míň. Nic jiného v tom není. Alespoň já v tom žádnou záhadu nevidím. Pan biskup má ovšem povinnost všude vidět Boha. Tak jako já hraju a zpívám, on chválí Boha a jeho skutky. Každý máme svoje.“

Jeho řeč mi ležela v hlavě jako kámen. Obracel jsem ho ze strany na stranu, a nebyl jsem z toho moudrý. Co mi to tu vlastně řekl? Mluvil proti biskupovi, nebo proti Bohu?

Vyrazili jsme. Tlupy něco hulákaly, snad se to podobalo zpěvu. Pokynul jsem Kojatovi, aby přijel blíž.

„Slyšíš? Oni se pokoušejí něco zpívat, nebo mne klame sluch?“

Mlčel, ale pak něco zamumlal, že je to něco jako zpěv, kterým si chlapi krátí u ohně dlouhou chvíli.

„To si představují, co udělají ženským, které popadnou v nejbližší vesnici.“ Ušklíbl se. Kojata se nikdy, alespoň pokud vím, s žádnou vesnickou otrokyní nebo nevolnicí nespustil. Já jsem, na rozdíl od něho, podobné jednání pokládal za správné chlapské povyražení.

„Ty nemáš na babu chuť?“ zeptal jsem se přímo.

„Pane,“ ušklíbl se, za tu chvíli už podruhé, „nemám potřebu ostatních poddaných. Už mi taky není dvacet,“ dodal rychle na vysvětlenou. „Můj stav nepřipouští pelešit se v popelu.“

Hele! Jeho stav. Jaký stav? Co to je, co mu nedovoluje pelešit se v popelu? On to někdo dělá v popelu? Ani jsem si nevšiml, a už jsem viděl kolik vypálených vesnic. Copak je vypálit vesnici nějaký nemrav? Nebo hřích? Neplatí snad dohoda mezi českým knížetem a německým císařem, že jede-li kníže na návštěvu, zapálí v pomezí několik vesnic? Dobrá tradice, rozumná tradice. No, co se děje? Hoří. Český kníže jede. Důležité je, že mne německý kníže pořád nezve. Musí brát ohled na své poddané. A tadyhle Kojatovi je ušlechtilá zábava mých vojáků proti mysli. Válet se v popelu. Řekl to tak? Pelešit se v popelu.

„Už ses někdy pelešil v popelu?“ ptám se přísně a on cítí, že chybil.

„Neměl jsem příležitost, pane.“

„Dostaneš ji, jen co přijde čas,“ řekl jsem a pobídl koně. Ani jsem se po něm, po třasořitkovi, neotočil. Ať si přemýšlí.

Večer přestalo pršet, právě ve chvíli, kdy jsme přitáhli k jedné vesnici. Z části ji tvořily rozdrbané podzemnice, z části roubená stavení. Vojáci měli rozkaz zbytečně nezabíjet, proto nechali muže, děti, staré báby a dědky utéct do lesa. Pečlivě však dbali, aby ženy a dívky zůstaly ve stavení. Ženy a dobytek. Všechno, co bylo v chalupách k jídlu, bylo naše. Rozhlížel jsem se, komu z družiny ta ves patří. Bude chtít větší díl z kořisti, bude-li jaká. Teď jsem si však tyto starosti nepřipouštěl.

Družiníci obsadili větší stavení a vojáci se snažili vtěsnat se do stodol a všude, kam se jen dalo. Pro vesničany byl náš příchod důvodem k nářku. Byli jsme horší než mor. Po moru alespoň stavení zůstane. Po nás nemuselo zbýt ani to.

Odevšad se ozýval křik a nářek ženských. Řev hrubých hlasů a smích vojáků, kteří si u ohňů, zapálených ze suchých zásob domácích, sušili promoklé košile. Rychle poráželi krávy a zabíjeli prasata, stahovali kůži a čtvrtili maso. Doma ho měli málokdy, teď tu najednou bylo zadarmo. Mnozí se taky z tohoto důvodu na vojenské tažení těšili. Vesnice však nemohla nasytit všechny, proto družiníci dbali, aby se vojáci jakž takž podělili.

Protože byli sami z vesnice, věděli, kde mají místní zásobu obilí, a tak ze země vyhrabávali moučnice a nádoby se zrním. Na hrubých mlýnech se obilí rychle drtilo a ženy, většinou s pláčem, pekly chlebové placky. Všude byl ruch a shon, křik a smích, pobíhání a nadávky. Jeden se pletl do cesty druhému a ti, co nad ohněm pekli maso, byli chtivě sledováni mnoha páry očí.

„Nestrkej sem pazoury, dělit se bude najednou, rozuměl jsi?“ a následuje hrubý křik a padají rány na záda nenechavci, který asi měl největší hlad.

Ve stodolách nebylo k hnutí. Vojáků tam bylo jako listí v lese. Dohadovali se hlasitě, jestli na ně něco zbude k jídlu. Co se dalo sníst hned, bylo snědeno a šťastnější, kteří se dostali do chalup, se nacpali, co stačili. Družiníci sice rozdělování jídla organizovali, ale vojáci ze zkušenosti věděli, že se jim to přes dobrou vůli nemusí podařit, proto se každý staral, jak uměl. Ohně mezi domy měly dát alespoň teplo, když už nedaly nic k jídlu. Tysr se svými pomocníky zažehnával půtky, aby se nerozrostly ve rvačky, a hole pracovaly vydatně a účinně.

Pak vyprázdnili jednu chalupu, která se zdála být slušná, a tu vyhradili mně.

„Necháme ti tu, pane, ženu a její dvě dcery. Poslouží ti. Dohlédneme na to.“

Samozřejmě, že museli dohlédnout. Jednou takhle nedohlédli a nešťastná žena, vidouc, že jí zabili muže a podobně naložili s dětmi, podřízla jednomu polskému šlechtici krk. Byli jsme v naší vesnici, zabíjení se proto nepředpokládalo, ale jistota je jistota. Zatím tu hlídala stráž, dva vojáci z Tysrovy družiny. Sedli si na zem u vchodu a koukali. Raději jsem šel pryč. Obešel jsem ležení a uvažoval, za kolik let se vesnice z této knížecí návštěvy vzpamatuje a jaká škoda vzejde na desátcích. Každá válka něco stojí a čím déle trvá, tím hůř. Rychle je třeba dorazit na území protivníka.

Chmurné myšlenky jsem však rychle zapudil. Bylo divné, že jsem si je vůbec připouštěl. To asi ten Kojata. Tvářil se divně a vedl ještě divnější řeči. Z nich se člověku v hlavě líhnou červi.

Po dešti z lesa stoupala pára a dřevo bylo mokré. Přesto vojáci nalámali a nasekali hranice dřeva a mezi staveními rozdělali velký oheň. Jak to za podobných okolností bylo zvykem, předtím, než vojáky zaženou spát, bude Kojata u ohně zpívat o hrdinských činech přemyslovských knížat.

Oheň čadil, bílá pára se v úzkých pramenech drala k temnému nebi. Co když znovu začne pršet? Pak se všechno odbude v chalupách, na několika místech. Kojata je obejde se stručnou verzí svého zpěvu.

Družiníci se natlačili ke mně do stavení. Ve chlévě, který už byl prázdný, se usadila stráž, malý oddíl Tysrových vojáků, kteří válčili za mzdu, v podstatě za stravu, a proto opovrhovali blátošlapy z vesnic panské družiny. Nosili si do chléva slámu, a když zabrali největší porce masa, točili se kolem pánů, aby ještě uchvátili, co spadne pod stůl. Jde ovšem o obrazné rčení, protože ve stavení stůl nebyl. Patrně ho spálili dřív, než rozhodli, že zde budu spát. Rozčílilo mne to. „Mám sedět na zemi jako chlap s mísou na koleně?“ zařval jsem a hned vyběhlo pár vojáků hledat někde po staveních stůl.

„Musím na všechno myslet?“ obrátil jsem se hněvivě na Tysra. Dal najevo, že neví, kam dřív skočit, to však byl jeho problém.

V koutě seděly v podřepu tři ženy. Matka, zřejmě hospodyně, a její dvě dcery. Na matce nebylo nic zvláštního, asi se už s osudem smířila a šlo jí jenom o přežití. Dcery však byly vyplašené a na tvářích měly stopy slz. I když byly ještě mladé, dalo se předpokládat, že už měly za sebou dobývání dívčího hradu z letnicových slavností. Měly proto jistotu, že tu nepoznají nic nového.

Sundal jsem si mokré nohavice a sluha mi přinesl suchou košili. Vidět obnaženého knížete se ženám nikdy nemohlo podařit, proto budou mít o čem vypravovat. Přišlo mi to k smíchu. Vždyť já mám taky selský původ. Copak nebyl Přemysl oráč? Měl jsem se za to snad stydět?

„Jak se jmenuješ?“ ukázal jsem na ženu. Něco odpověděla, rozumět jí nebylo. Zírala zděšeně na mé přirození. Přikryl jsem se košilí, ačkoliv ani za tohle jsem se stydět nemusel.

„Nahlas! Ptá se tě kníže,“ zahřměl někdo.

„Bělého,“ odpověděla teď hlasitěji.

„Ty nemáš žádné jméno?“ zeptal se zase někdo z družiny.

„Běla Bělého,“ zašeptala.

„Tvůj muž je Bělý a ty jsi Bělého. Nádhera. Proč nemáš za muže Černého? Šlo by to k sobě.“ Smál jsem se, i když vcelku nebylo čemu. „Nechceš něco jíst?“

Neodpověděla, ale dala se do pláče. Bodejť ne. Ve vsi bude krutý rok a krutá zima. Jestli jim vojáci našli všechny sýpky, budou rádi, když nepomřou hladem. Tak už to chodilo a jinak taky nelze. Mají štěstí, že nepřišli o chalupy a problematické štěstí, že už teď nepřijdou o život.

Jedli jsme a nedbali na pohledy žen. Jejich prase, dobré prase. Pak jsem poslal pro Kojatu.

„Utři si bradu a spusť.“

Podíval se na mne, jako bych ho urážel. Všichni si sedli, kam mohli, to jest na zem, na kusy dřeva, já jsem seděl na lavici. Za dveřmi postávala a posedávala družina, čekali na Kojatu. Zpěvy byly vždy svátkem, na který se mnozí těšili. Teď, kdy ruch a shon pochodu utichl, kdy mnozí byli sytí, byli ochotni oddat se nabízeným představám. Vždyť je čekal boj, a tak si teď v přítmí dělali představu o jeho průběhu a mohli tušit i výsledek.

Kojata hrábl do strun. Jejich zvuk vyvolal zájem. Vojáci a vesničani, vlastně vesničani ve vojenské službě, většinou neznali ten podbízivý zvuk. Neměli žádnou představu, s čím by ho mohli srovnat. Nic z toho, co znali, se mu nepodobalo. Proto v těch Kojatových strunách bylo kouzlo, které podmaňovalo dřív, než spustil.

„Račte poslouchat, co vám chci zazpívat.

Co se stalo kdysi dávno,

dědkům v paměti to zůstalo.

Jak dobrý kníže Přemysl

sedl na trůn a tam vládl.“

Chvílemi zpíval, chvílemi vypravoval, do toho drnkal na struny. Přemysl přišel přímo od pluhu, zul si střevíce a sedl si na knížecí stolec. Všichni tu obehranou písničku poslouchají, jako by ji slyšeli poprvé. Už jako děti poslouchali za dveřmi, když Kojata starší prozpěvoval. Naučil to syna, ten zestárl a dřív, než umře, naučí to syny a vnuky.

Už jsem myslel, že s historií mého rodu nebude konec. Byla to dobrá historie, ale pro tuhle příležitost trochu příliš dlouhá. Vojáci chtějí něco dynamického, něco, kde se dějí věci. Kde se míhají šípy a svistí oštěpy. Kde rány mečem mají svoji razanci a kde se to hemží zajatci a kořistí.

Odmítl jsem, když začal zpívat o válce Lučanů proti Čechům, odmítl jsem, když nasadil na dívčí válku.

„Copak nemáš nic jiného? Válčíme pořád, nebo snad válčili jenom naši dědci? Chceme něco, kde jsme my válčili s Němci. To nám zazpívej.“

Kojata se tvářil, jako by byl v úzkých. Drbal se na hlavě. Přece s námi šel do války, a ne někam na hrátky. Možná, že dělá schválně obstrukce, protože jsem ho odpoledne urazil. To tak, bude si vyskakovat. Žije z mé milosti a chtěl by se protivit?

„Tak něco milostného,“ zavelím k všeobecnému souhlasu družiny. „Jak jsi naposled měl babu a jak jí bylo,“ upřesním své přání a rozhlédnu se samolibě po okolí.

Družina opět hlasitě souhlasila. Podobné písně zpívali potulní pěvci, kteří k nám zabloudili z cizích zemí. Naši tomuto repertoáru zatím neholdovali. Vždycky mi bylo k smíchu, jak se snažili vzdychat, jako by jim uschl mezi nohama. Možná, že v některých zemích je zvykem, že mužský dřív, než podá ženě důkaz své mužné síly, musí o tom mluvit, slibovat, co všechno si s ním užije. To naši už za pochodu projevili dost rozhodnosti a vůbec nepochybuju, že už teď je mnohá zdejší žena a dívka s jejich přednostmi dokonale obeznámena. Ale tenhle pěvec na to asi nemá.

„Kdo ti dělal děti, když jsi na to nebyl?“ zeptal se Mnata, mladíček, který jinak jezdil až na konci mé družiny, ale teď mu narostla sebedůvěra.

Takhle přece nemohl skončit Kojatovo vystoupení. Ještě musí mezi vojáky, kteří s ním počítají. Sedí tu jako mnich na vejcích a nabízí se otázka, jestli o ně už někde nepřišel. Jestli mu je něco neukouslo.

„Kojata nám zvadnul,“ říkám a podle hlasu všichni poznali, že se mne to dotklo. „Kojata si stěžoval, že se ještě nikdy nepelešil s babou. Slyšeli jste? Nepelešil se s babou. Vlastně, opravuji se, nepopelil. Nepelešil se v popelu. Neměli bychom mu dát příležitost?“

Moji lidé jsou chápaví. Zařvali nadšením. Jedni hned začali rozhrnovat popel z vychladlého ohniště, druzí tahali nejstarší ženu doprostřed místnosti. Stáhli bránícímu se Kojatovi nohavice a ženské zvedli sukni. Obě dívky křičely, řval Kojata a stejně, i když s jiným záměrem, se chovali všichni přítomní. Ženská se zmítala a kdekdo jí hrubě sahal do klína. Povalili Kojatu a pokoušeli se na něj posadit bránící se ženu.

„Pane, bavíš se hrubě a jednáš proti svým nařízením,“ křičel nešťastník.

„Počkejte!“ zavelel jsem. Drželi ženu i Kojatu, ale nenaléhali na ně. „Vidím, Kojato, dvě věci. Tvé přirození je jako psí oháňka, když na psa pustíš vlka. Jako zpěvák jistě víš, co dělala Brunhilda se svým milencem, když mu to nešlo. Věšela ho za vlasy na skobu. Tebe na skobu nikdo nepověsí, alespoň ne za vlasy. Jak jsem tě poslouchal, před chvílí jsi mne několikrát urazil. Urazil jsi svého knížete – a na to kníže nezapomene.“

Mávl jsem rukou, aby ho pustili. Stejně by z toho divadla nic nebylo, měl však pravdu, porušil jsem svá nařízení vyhlášená ve Hnězdně. Pověstná Břetislavova dekreta. Kdekdo si stěžoval na úpadek mravů, a teď tenhle kokrháč bude o mně po zemi šířit, že jsem stejný jako ostatní. Že nedbám o povznesení mravů. Jak je mám povznést? Čím je mám povznést? Tím, že zakážu vojsku, aby bralo ženské po řadě, jak která leží? To bych každou válku prohrál. Válka je výjimečná situace, kdy normální zákony neplatí.

Nasadil mi brouka do hlavy. Oblékl se a odešel k dalšímu ohni.

Přišel Tysr s diskrétně zašeptanou otázkou, jestli ho má oddělat hned, nebo to má odložit. Protivil se knížeti a na to už doplatili jinší páni, než je tenhle kozomrd.

„Počkej, až se budeme vracet.“

„Jenže to lidi slyšeli, pane.“

„Máš pravdu, lidi to slyšeli. Tak jednej, jak myslíš.“

Byli jsme unaveni, šlo se brzy spát. Odmítl jsem, aby mi některá z obou dívek posluhovala. Druhý den jsem se díval po Kojatově koni. Někdo na něm jel, ale Kojatovi se nepodobal. Alespoň ne na dálku, na kterou jsem ho viděl.

4. KOVÁŘ

Pokud si vzpomínám, nikdy se se mnou otec, kníže Oldřich, nemazlil. Spíš pohladil svého psa, když mu přinesl střeleného tetřeva. Nehodilo se to. Služky se ke mně lísaly a hladily mne po hlavě. Odtahoval jsem se od nich, jako by byly nečisté. Prostě se to nehodilo. Podvědomě jsem cítil, že jde o projev slabosti, a já jsem nebyl a nechtěl být slabý. Později jsem pochopil, že život potřebuje člověka tvrdého, odolného, který bude vzdorovat útrapám a strázním, které se nikomu nevyhnou. Tím méně knížecí rodině, na kterou číhá nebezpečí ze všech koutů.

Když se ze sousední síně najednou ozval nářek malé Dymut, sevřelo se mi srdce.

Přiběhli všichni, kdo byli okolo. Dymut skákala po jedné noze a křičela bolestí. Když jsem viděl, že se jí vlastně nic nestalo, že si nejspíš podvrtla kotník, chtěl jsem ji potrestat. Jitka s Mutou však už klečely na zemi a prohlížely jí chodidlo. Z nohy jí trčela obrovská tříska.

„To je ten tvůj nešťastný dům. Celý je z kamene, ale podlaha je ze shnilého dřeva. Český kníže žije jako nuzák,“ spustila Jitka bez důvodu a hlavně nespravedlivě.

„Kdybys žila jako nuzák, chodila bys po udusané hlíně a nic by se jí nestalo,“ odsekl jsem vztekle, připraven si na někom ulevit, teď nejspíš na ní. Jen ať dodá, že u nich ve Svinibrodu by se něco podobného nestalo, ať to řekne a uvidí!

Dymut přestala naříkat a jenom odstrkovala ruce, které se chápaly její nohy.

„Přestaň!“ zvedl jsem hlas. Rychle jsem dítě chopil do náruče a přitiskl si ho na klín. Mačkal jsem ji k sobě a držel její hlavu tak, aby neviděla, co dělají s její nohou.

Nikdy jsem si až dosud neuvědomil, že je lidské mládě tak křehké, tak zranitelné, tak zoufale bezmocné. Držel jsem v ruce hubený proutek, dětské tělíčko se žlutou hlavičkou. Vlasy měla po mámě. Uplakané oči v protáhlé tváři a ukoptěný nos. Najednou na mne nalehla lítost. Zbytečně a kdo ví proč. Nebylo to poprvé a patrně i naposled, co jsem takhle držel své dítě?

„Musíš být statečná,“ řekl jsem a dbal o to, aby můj hlas nebyl ani hrubý, ani něžný. Neutrální hlas vladaře, který vybízí k rozumnému jednání. „Knížecí dcery nesmějí plakat kvůli malichernostem.“

„Tobě se to říká, kníže. Vraž si takovéhle poleno do nohy a dělej hrdinu,“ řekla Muta obhrouble. Alespoň se mi zdálo, že mluví hrubě. Zavázaly jí nohu plátnem a dřív, než jsem stačil něco říct, si ji Muta ode mne vzala na klín. „Hou, hou, hou,“ broukala monotónně a kolébala se s ní ze strany na stranu.

„Jak jsi to myslela, že tu žijeme jako nuzáci?“ zeptal jsem se, rozhodnut pokračovat v nevraživém dialogu.

„Ále,“ odsekla stejně nerudně. Důvod neuváženého výroku byl patrně poznán a zažehnán, bylo na mně, abych to uznal a nepokračoval. Lekla se dětského pláče a uhodila nazdařbůh. Nerudný tón její odpovědi je ospravedlněním jejího strachu. Teď něco třela v hliněné misce, asi mast na poraněnou nohu.

Usoudil jsem, že nejlépe bude odejít. Udělal jsem to. Na schodech jsem si povytáhl košili a zatáhl břicho. Nebyl k tomu ovšem důvod, přesněji řečeno, nebylo co zatahovat, byl to jenom zvyk vystrkovat hrudník. Věděl jsem, že teď na mne budou všichni z okolí koukat, na hradě mne nikdo nepřehlédne. Když se napřímím, budu se jevit větším. Není to trapné? zeptal jsem se sám sebe a odpověděl si, že je. Proto jsem se hned přiměřeně nahrbil. Z druhého schodu svého domu jsem přehlédl nádvoří. Viděl jsem obvyklý ruch. Lidé dělali totéž co jindy. Někdo něco nesl, jiný vyhazoval hnůj před svůj chlév, houf mužů a žen však hnal několik odrbanců, zřejmě přišli z nějaké vsi a na hradě neměli co dělat. Stráž nebyla dost pozorná a pustila je za bránu. Chlapi měli nohy obaleny do králičích koží, na zádech pytle, kterými si teď kryli hlavy před ranami, kterým se vyhnout bylo obtížné. Kdekdo háže kamenem a nadává. Směju se. Příjemné zpestření zdejší hradní nudy. Když nemohou válčit, alespoň se perou, dobře je nevycházet z cviku. Válka, uvažuji a směju se pod vousy, je zdroj bohatých zážitků. Rozhodně vede ke kulturnímu povznesení národa.

Jdu teď za zvukem úderu kladiva, který zvonivě rozechvívá vzduch. Takový vesničan se do světa dostane jenom za války. Tam vidí, co by jindy za celý svůj život nespatřil. Jiné mravy, jiné zvyky. Samozřejmě, že má válčení své stinné stránky, ale je zde mnoho povznášejících předností. Určitě převažují nad tím, čeho se lidé bojí. Vesničan vidí jenom svůj bídný život. O ten se třese, vidí si jenom na špičku nosu. Jenom ve válce se setká s vyššími ideály a pozná, že má také nějaký smysl, význam pro tak velkou věc, jako je národ.

Opatrně našlapuji, abych nespadl do něčeho, co by se mi příčilo. Všude je plno svinstva, nikdo nic neuklidí.

Kovář sedí v koutě u zdi, ale jeho kovadlina ohlušuje celý hrad. Dokud je kováře slyšet, je v českém knížectví dobře. Náhodou jsem zakopl o kámen, utíkal přede mnou a táhla se za ním brázda prachu. Dlouho už nepršelo.

„Přišel jsi, pane?“ řekl kovář nelogicky, jako by si chtěl ověřit, že ho oči neklamou.

„Co děláš, Velechu?“ Rozkročil jsem se ve dveřích a odhadoval, zda mám vejít. Slunce mi pálilo do zátylku, proto jsem vešel.

„Pro tebe dělám, pane. Na podzim se bude orat a já musím udělat dva pluhy. Co to bylo venku za hluk, pane? Dokud je železo žhavé, nemám čas vystrčit nos.“

„Naši lidé hnali nějaké vesničany. Asi kradli,“ řekl jsem dílem po pravdě, dílem podle zkušenosti, která se s pravdou mohla shodovat.

„Všichni jsme vesničani, pane. Celý život žijí na jednom místě, ani netuší, co je za nejbližším kopcem. V noci slyší štěkat psa a do smrti se nedozvědí, kde ti psi vlastně jsou.“

„Máš pravdu, Velechu, jsou to omezenci. Žijí ve svaté prostotě, že je dobře tak, jak je. Usilovat o něco jiného je ani nenapadne.“

„To jsi měl říct, pane, těm, které před chvílí hnali,“ smál se Velech drze. „Žijí tak, jak mohou, a jinak nemohou.“ Přestal na chvíli bušit do železa a prohlížel ho proti světlu. „Chtít být naživu je někdy silnější než chtít vědět, co je za kopcem. Říkám někdy, protože někdy je zase silnější přání vůbec nebýt. Člověk však vydrží neuvěřitelné strádání. Kůň by dávno pošel, ale člověk vydrží. Chlap nemůže lelkovat po okolí. Sotva stihne to, co ho drží při životě. Orat, sít, sklízet, desátek odvádět, pracovat na kostele. Když jdou, hlavu sotva únavou zvednou. Proč se ještě rozhlížet a dávat si nesmyslné otázky? Když jde takový kolem tebe, slyšíš, jak se mu v břiše honí vítr.“ Zmlkl a pokračoval v práci, jako bych nebyl. Jako bych s tím, co řekl, souhlasil.

„Vedeš divnou řeč, Velechu. Slovo sice nic neznamená, ale stejně. Není ti tady na hradě dobře? Rád by ses vrátil na vesnici?“ Řekl jsem to tak, jako by se mi mezi zuby dostal kus kamene. Já vím, že měl svým způsobem pravdu. Když jsme brali chlapy do vojska, museli jsme jim nejprve dát najíst a počkat, až byli k něčemu. Mohl to však říct jinak. Nebo o tom nemusel mluvit.

„Mně je, pane, dobře všude, kde je kovadlina a výheň,“ řekl po chvíli.

„Není si tu na co sednout,“ konstatuji trpce.

Samozřejmě, že mou poznámku nepochopil. Jen se podíval a dál obracel v ohni železo. A má tady nepříjemný průvan. Stojím a pozoruji, jak se ve mně začíná vařit vztek. Zatím se však držím a pokouším se sám sebe zeptat proč. Proč mne kovář rozčiluje, když je to dobrák a určitě mne nechce popudit. Znám ho, vypadá jako divý muž, kdyby ho ženská potkala v lese, zvedne sukni a raději vypustí duši, než by se s ním blíž poznala, ale on by jí neublížil. Možná, že k její škodě.

Velech si teď utřel nos špinavou rukou. Měl ho černý stejně jako ruku.

„Co si mne prohlížíš, pane. Něco se ti na mně nezdá?“

Už zase. Měl by dostat výprask. Musím uvážit, kam až může kovář jít se svými drzostmi. Co si mne prohlížíš, řekl. Odpověď jsem mu zůstal dlužen.

„Pošlu sem koně, abys mu prohlédl podkovy.“

„Na to máš přece Přečka, pane,“ řekl lhostejně. Měl jsem na tuhle práci Poláka, ale ať je prohlédne on. Měl by mé přání přijmout pokorně, jako projev důvěry, i když jsem mluvil tónem, kterým jsem trestal a přikazoval. Jestli měl radost, nedal to znát, ale radost určitě neměl.

Mlčeli jsme. Posouval jsem mlčky špičkou boty kus železa, který se tu na zemi válel. Kovář sledoval, jak se oheň barví a jak teď v ohništi bíle žhne. Když se už zdálo, že nemá co říct, ozval se: „Byly doby, kdy jsme železo sami tavili. Moc dřeva na to uhlíři spotřebovali.“

Vím, vozili uhlí na hrad.

„Jako kluk jsem stával u měchu. Přestat se nesmělo. Pane, to byl žár, vola bys za chvilku upekl,“ vzpomínal na doby, které už dávno nebyly, a velkoryse přehlížel mou nelibost. Jako kluk jsem nejednou tajně přihlížel, jak se Velechův otec oháněl svým nářadím.

„Když všechno vystydlo, vylomili jsme z pece hroudy lupy. Takhle se to dělávalo za našich otců, dnes by se za takovou práci tavič styděl, ale to už je jejich věc. Lupa ještě nebyla železo, kníže. Dlouho se do ní muselo bušit, několikrát ožehnout ohněm, když se vydrolil špinavý úkradek, pak na kovadlině bylo železo, ze kterého se už mohlo leccos udělat.“

Nahlédl do pece, kde se v ohni červenala železná tyč. Kluk šlapal, až se z něj lil pot.

„Šlapej a nečum,“ řekl kovář zbytečně, protože tím, že na mne koukal, nikoho neomezoval.

Když jsem byl asi tak starý, jako je teď Velechův syn, který usilovně naskakoval na měch, přál jsem si být kovářem. Dnes bych se k tomu, samozřejmě, nepřiznal. Díval jsem se, jak kovář usilovně buší do železa, a obdivoval jsem ho, jak si počíná v reji jisker. Myslel jsem si naivně, že toto je práce pro vladaře. Mít v moci železo, které je nejtvrdší ze všeho na světě. Je tvrdší než skála, kterou nám dávali za vzor tvrdosti. Musíš být pevný jako skála! Železo, které přečká i knížete a často i jeho říši, si zaslouží plný obdiv. Chtěl jsem být knížetem-kovářem. Přešlo mne to, když jsem zjistil, že kovář, který má železo v moci, je můj poddaný. Já jsem víc, protože v mých rukách může být kovář měkký jako vosk.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mít moc.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.