Molly a Endo

aneb příběh koní

Kniha pro mládež

Miroslav Krejčí

Ilustrace Miroslav Krejčí starší

Molly se narodila v březnu. I Endo se narodil v březnu. A oba ve stejném roce. Protože ale čistokrevní američtí honáčtí koně nemohou mít jen jednoduché jméno, celé jméno Molly je Sweet Molly Cherr a celé jméno Endo je Elli Endo. Molly byla krásná tmavě hnědá kobylka a Endo světle béžový valášek. Tato jeho barva je dost vzácná. V Americe se jí říká Palomino a v Evropě Isabella. Isabella podle španělské královny, která milovala tuto barvu a na svém dvoře takto zabarvené koně chovala.

Obě hříbata zatím jeden o druhém nevěděla. Molly běhala za svou mámou Sherdou po jarní louce na břehu řeky Moravy a Endo ochutnával svou první trávu na svazích Valašských kopců. A všechno bylo krásné. Hříbata byla v bezpečí svých matek, hřála se na sluníčku, pospávala mezi kopretinami a poznávala svět kolem sebe. Čas ale běžel, až nadešel okamžik, kdy hříbě musí svou mámu opustit a stává se z něj takzvané odstávče. Prostě hříbě, které je od své matky odstavené. Jak pro hříbě, tak pro jeho matku je to smutný okamžik, ale tak to zkrátka v životě chodí.

A tak se naše hříbata spolu poprvé setkala. Jako odstávčata se dostala na ranč, kde bylo mnoho dalších koní i hříbat. Hodně z nich zde měli ustájené jejich majitelé, jiné koně se používali pro vyjíždky do okolí s turisty a většina hříbat byla na prodej. Netrvalo to dlouho, ani Molly ani Endo si ještě nezvykli na život v novém prostředí a už se objevili kupci. Merik a Rajka, tak se jmenovali manželé, kterým padli do oka Molly a Endo a kteří je také koupili. Půl roční hříbata ale nejde jen tak odvézt ze stáda a starat se o ně doma. Je to sice možné, ale hříbata by se připravila o zkušenosti a návyky, které mohou získat pouze pobytem ve stádu. Stádo je pro koně naprosto přirozené prostředí, které mu člověk vzal. Strčil koně do stáje, do boxu, kde je kůň sám. A věřte, že to ho nebaví a není tam šťastný. Naštěstí si to už hodně chovatelů uvědomuje a snaží se o takzvaný přirozený chov, kdy se koním navozuje takové prostředí, které jim bude co nejvíce připomínat pobyt ve volné přírodě. A v takovémto prostředí se naštěstí ocitli i Molly a Endo a mohli tak prožívat krásné dětství.

Tak jako lidé z jedné komunity, skupiny nebo třeba školní třídy spolu navazují různé vztahy, vytváří skupinky přátel či nepřátel, platí to samé i pro stádo koní. I zde jsou příbuzenské a přátelské vztahy, je tu hierarchie, která stanovuje, kdo by koho měl poslouchat, či spíše následovat. Koně mají rádi, když je ve všem jasno. Chtějí vědět, kdo je opravdový vůdce stáda, na kterého se mohou spolehnout. Vyhledávají přátele, se kterými se mohou pošťuchovat, občas i lehce kousnout a se kterými se mohou střídat, když je sychravé deštivé a chladné počasí a někdo musí být ten první, co stojí na pastvině tak, aby na ostatní tak nefoukalo. Molly a Endo se brzy stali takovýmito přáteli. Přestože se od stáda moc nevzdalovali, bylo patrné, že je to nerozlučná dvojice. Dokonce byli ochotni i jeden druhého bránit, pokud by měli pocit, že je jejich přítel v ohrožení. To přátelství bylo natolik silné, že se Molly dokonce obrátila zadkem k majitelce ranče a kopla po ní zadníma nohama, když pleskla Enda po hubě. Naneštěstí si to ale docela zasloužil, protože majitelku dost nevybíravě kousl do ramene, když jinému hříběti dávala kousek mrkve. Molly to pak samozřejmě schytala za oba. Ono mezi námi, nic jiného ani chovateli nezbývá, než dát koni najevo, co smí a co nesmí. Když kůň kopne jiného koně, ten se většinou jen otřepe a nic moc se nestane. Pokud by ale pořádně kopl člověka, mohl by ho zabít. A nebyl by to bohužel první případ.

Jeden z takových hodně známých je smrt kováře z jednoho kdysi slavného hřebčína v naší zemi. Dlouhé roky se staral o kopyta hřebců a chovných klisen a nikdy neudělal při práci chybu. Až jednou. Dokončil výměnu podkov u jednoho hřebce a když ho odváděli, tak jak byl v dobré náladě z dobré práce, plácl koně po zadku se slovy „tak běž chlapče“. Jenže kůň to nečekal, lekl se, a vyhodil zadníma nohama. Trefil kopytem kováře tak nešťastně, že byl na místě mrtvý. Kovář zapomněl, že jediná obrana koně je bud útěk a nebo jeho kopyta. A jelikož je kůň býložravec, je to potencionální kořist pro masožravce. Proto je tak ostražitý. Proto je jeho reakce na nebezpečí co nejdále od něj utéci.

A stejně zareagovali Molly a Endo jednoho srpnového dne, když se kousek od nich na pastvině ulomila ze stromu stará větev a s rachotem spadla na zem kousek od místa, kde se právě pásli. Oba koně to vyděsilo tak, že prudce uskočili stranou a prorazili dřevěný plot. Sice se jim naštěstí nic nestalo, ale najednou stáli bezradně mimo ohradu a přemýšleli, jak naloží s touto nedobrovolnou svobodou. No netrvalo jim to ale dlouho, vesele si párkrát vyhodili zadníma nohama a cvalem se rozběhli po louce směrem k blízké vesnici. A to bylo štěstí! Mohli se vydat opačným směrem, k silnici, a to mohlo dopadnout velice špatně. Přestože to ještě zdaleka nebyli dospělí koně, kteří váží i 600 kg (anglický válečný Great Horse, předchůdce dnešních Shirských koní, vážil i 1000kg!), ale svých 300 - 350kg už mít mohli. A dovedete si představit, jak by to dopadlo, kdyby se srazilo auto s 350 kg živé váhy. Raději si to ani nepředstavovat, stačí, když si uvědomíme, co s autem dokáže udělat srážka s kancem, který váží třetinu. Ale jak jsme se už dozvěděli, naše hříbata se vydala opačným směrem – k vesnici. Netrvalo to dlouho, lidé si jich všimli a za chvilku už si je majitelka ranče odváděla zpátky.

Pomalu končil srpen a venku byla stále pořádná vedra. Mouchy, komáři a hovada koním pěkně otravovali život. Stádu tedy nezbývalo nic jiného, než aby se koně postavili k sobě tak, aby se mohli navzájem kolem hlav a hlavně očí, ovívat ocasy. Právě oči koní lákají hmyz nejvíce. A v tu dobu se ve stádu objevil nový přírůstek. Mladá, černá, skoro roční kobylka. Na první pohled stejná jako ostatní, ale na druhý už se nedalo nevšimnout, že nemá skoro žádný ocas. Byla to totiž kobylka z Belgie, kde se bohužel do dnešního dne udržel hloupý zvyk, koním po narození ocas uříznout. A tak kobylka, jmenovala se Brelga, jen bezradně postávala vedle stáda, neustále pohazovala hlavou, podupávala nohama nebo poskakovala na místě, aby odehnala otravné mouchy a komáry. Ráda by se přidala k ostatním koním a nechala se ovívat jejich ocasy. Ti ji ale mezi sebe nechtěli pustit, protože sama ocas neměla a byla tedy ostatním k ničemu. Příroda je holt někdy krutá. A člověk hloupý, když si nedokáže uvědomit, co způsobil a trvá na dávno překonané tradici. Molly a Endo to sice chápali stejně jako ostatní koně, ale přesto se jim zdálo, že není správné odstrkovat příslušníka stejného druhu a ještě k tomu člena jejich stáda. Odtlačili tedy svým tělem kolemstojící koně tak, aby se Brelga dostala mezi ně a  mohla se tak chránit. Za chvilku si na to koně zvykli a ve stádu zavládl klid a pohoda.

Přišlo září. Příroda byla krásně zbarvená, slunce zapadalo o poznání dříve a vzduch se ochladil. Nastalo období, které mají koně nejraději. Není takové horko, ale není ani ještě zima. A hlavně přestává útočit ten otravný hmyz. Majitelka už dokonce koním sundala z hlav síťky, které jim alespoň trochu před hmyzem chránily oči.

Někdy v polovině září na cestě za plotem pastviny zastavilo auto. Vystoupil starší pán a z kufru auta vytáhl tři plné kýble měkkých přezrálých hrušek. Přestože měl přímo před sebou na plotě nápis „Koně prosíme nekrmit“, začal pohvizdovat a volat na koně, aby upoutal jejich pozornost. To mu moc práce nedalo, protože koně jsou od přírody velice zvědaví a taky si moc rádi na něčem dobrém smlsnou. A jelikož ví, že ten, kdo jim dává potravu a občas přihodí nějaký pamlsek je člověk, netrvalo dlouho a stádo se pohnulo směrem k plotu. Pán vzal kýble s hruškami a vysypal je na pastvinu za plot. „Tak pojďte koníčci, pojďte si na hruštičky“. No nemusel to říkat dvakrát. Koně se na hrušky vrhli a snažili se každý sežrat co nejvíce dřív, než to sežerou ostatní. To je prostě zákon přírody, přestože to vypadá trochu bezohledně a sobecky. A koneckonců, někdy se takto bohužel chovají i lidé. Endo byl trochu pomalý, ale více opatrný, dalo by se říci i chytrý, protože se tak necpal. Zato Molly byla jako utržená od řetězu a hrušky v ní mizely jedna za druhou. A Brelga s ní klidně mohla závodit. Za chvilku bylo po hruškách a nastaly problémy! Ne nadarmo byl na plotě nápis, aby se koně nekrmili. Když si dá kůň jednu, dvě hrušky, nic se neděje, maximálně bude řidší kobylinec. Už to nebude vypadat jako koblihy ale jako lívanec. Pokud jich ale sežerou moc, hrozí dvě onemocnění – kolika a schvácení kopyt. Molly to odnesla kolikou. Koně mají tlusté střevo hodně dlouhé a v zadní části břicha přeložené. Tomu přeložení se říká klička a právě tam potrava nejčastěji střevo ucpe. A kůň na to může i zemřít. Molly se střídavě válela bolestí po zemi, střídavě zmateně chodila po pastvině a potila se. Měla veliké štěstí, že si toho všimli ošetřovatelé. Dali Molly na ohlávku vodítko a běhali s ní v kruhu. Střevo naštěstí asi po hodině povolilo. Endo to zpovzdálí pozoroval a pokyvoval hlavou, jakoby říkal „ta Molly je ale trouba“. Brelga dopadla hůř. Schvátila se jí kopyta na předních nohou. Rohovina kopyta se jí začala odchlipovat od kosti. Dá se to trochu přirovnat k tomu, když se člověk praští kladivem do nehtu, ten zčerná a nakonec odpadne. A na to už ošetřovatelé nestačili. Musel přijet veterinář a léčba trvala dva měsíce. Jestli si ale někdo myslí, že se koně poučili, není to pravda. Příště by udělali to samé. To člověk musí být ten moudřejší a koně nevystavovat takovému nebezpečí.

A přišla zima. A byla to pořádná zima. Od poloviny ledna začalo pěkně mrznout! Na tom by nebylo nic divného, kdyby nemrzlo v kuse tři týdny. Teplota ani přes den nevystoupila nad minus 10 stupňů. Koně to snášeli celkem dobře. Od svých prapředků totiž zdědili schopnost takzvané termoregulace. Do minus 5 stupňů jsou úplně v pohodě a vůbec jim tato nízká teplota nevadí. Jakmile ale klesne pod minus 5. stupňů, „zapnou“ koně svou vnitřní termoregulaci, která je chrání proti hodně silnému chladu a jsou opět v pohodě. K tomu ale potřebují spoustu vnitřní energie, a tak v takovémto počasí dostávají v pokrmu více jádroviny. Dříve to byl oves, dnes už jsou to spíše granule, které navíc obsahují i další látky a vitamíny, které koně potřebují také. Zkrátka, při takových mrazech nestačí koně krmit jen senem. Horší to bylo s vodou. Kůň potřebuje pravidelně pít a dospělý kůň vypije i 40 l vody za den. Naše stádo sice mělo na pastvině veliké nádoby s vodou, ale ta velice rychle zamrzala. Dospělé zkušené kobyly ve stádu se snažily hubou tlačit na led, dokud to šlo, aby jej prorazili a mohli se napít. Zima ale nakonec vyhrála. Musel přijít na pomoc ošetřovatel a několikrát denně led rozbíjet. Nedá se nic dělat, pokud si někdo vezme na zodpovědnost živé tvory a ještě k tomu taková krásná a ušlechtilá zvířata, musí se o ně starat a leccos i obětovat. Třeba i pohodlí teplíčka v pokoji doma u televize. Za to se mu koně ale odmění. Brzy jej při jeho příchodu k nim budou dokonce i zdravit krátkým hlubokým zaržáním. Další odměnou mu pak bude i jejich frkání při žrádle, kterým vyjadřují svou spokojenost. No a nakonec za ním budou i chodit.

Zima začala ztrácet svou sílu, jaro se hlásilo naplno a přišel čas strouhání kopyt. Jednou za dva měsíce se musí koním kopyta upravit. Kdyby žili ve volné přírodě, nebylo by to potřeba, protože by se pohybovali nejen po měkké pastvině, ale i po půdě kamenité a kopyta by se jim sama obrušovala. Tak tomu ale není a proto musí nastoupit kovář a kopyta dát do pořádku. Nemohou se nechat přerůst, protože by mohla prasknout a to by byl velký problém a trvalo by hodně dlouho, než by se kopyto spravilo. Z naší dvojice hříbat byl na strouhání první na řadě Endo. Ne že by se mu to moc líbilo, ale protože je to od přírody klidný a rozvážný kůň, všechno proběhlo v pořádku a za 10 minut bylo hotovo. Na zemi jen zůstaly ležet odštípané kousky kopyt. S Molly to bylo horší. Její povaha je úplně jiná. Je to divoch a živel. Všechno dělá s vervou, rychle a bez uvažování. Ona je ten, kdo začne poštuchovat a okusovat ostatní koně. Ona je první u potravy a také první u ošetřovatele a měkkou hubou mu šacuje kapsy, jestli nemá něco dobrého. Není tedy divu, že v momentě, kdy ji kovář zvedl přední nohu, rychle otočila hlavou a kousla ho do zadku. Kovář byl ale zkušený harcovník. Bleskurychle se zase narovnal a na oplátku Molly nakopl. A také do zadku. Přitom stihl vynadat pomocníkovi, který Molly držel, jak to že jí dovolil, aby ho kousla. Možná to zní trochu divně, že kovář nakopl koně, ale to je gesto, kterému kůň dobře rozumí. Sami mezi sebou používají kopnutí jako dorozumívací prostředek. A tak Molly jen vykulila oči a po zbytek strouhání stála jako beránek.

Život ve stádu běžel v pravidelných kolejích, jen občas se udála nějaká změna a to když buď odešel nějaký kůň a nebo naopak přišel jiný. Koně se většinou prodávali novým majitelům a ti co nově přišli, byli ponejvíce v majetku lidí, kteří za jejich ustájení majitelce ranče platili. Koně jsou dnes součástí byznysu, točí se kolem toho hodně peněz a doba, kdy mohli svobodně pobíhat po naší zemi je nenávratně pryč. A tak ten, kdo koně chová nebo jen vlastní, něco také od nich za to, že se o ně stará, chce. A to co chce, je na nich jezdit. Ať už závodně nebo rekreakčně. A to samé se očekávalo i od Molly a Enda.

Nastal čas výcviku. Čas, kdy se dnes už odrostlá hříbata měla seznámit se sedlem, uzdečkou, povely a dalšími znalostmi a dovednostmi, které k ježdění patří. A není to nic jednoduchého jak pro koně, tak ani pro samotného cvičitele. Je potřeba si uvědomit, že kůň cítí, když si mu na záda sedne moucha a teď se má smířit s tím, že na něj někdo položí dvaceti kilové sedlo a ještě k tomu přidá svých třeba i osmdesát kilo. U Enda proběhlo vše napoprvé vcelku klidně. Nechal na sebe položit deku, která slouží jako ochrana před otlačením zad koně od sedla, a nakonec i sedlo. Když se sedlo pomocí pásu, zvaného podbřišník, cvičitel pokusil utáhnout, trochu se kroutil, ale nakonec zvládl i to. Zato Molly nezapřela svou divočejší povahu. Jakmile na ni položili deku, Molly ji okamžitě zuby stáhla dolů a tvářila se jakoby nic. Když to udělala potřetí, zavolal cvičitel pomocníka a ten ji musel hlavu přidržet za ohlávku. Ale i tak to s ní nebylo vůbec jednoduché. Byla tvrdohlavá a nechtěla se podřídit. Začala i se sedlem poskakovat ze strany na stranu, pohazovat zadkem a hlavou kývat nahoru a dolu. Cvičiteli nezbylo nic jiného, než znovu sedlo i deku sundat, uvázat Molly na lonž – dlouhý pás, který má kůň připevněný k ohlávce a druhý konec drží cvičitel v ruce – a pomocí dlouhého biče nechat Molly běhat kolem sebe v kruhu. Dokud se trochu neunaví a nepřestanou s ní šít všichni čerti. Po pěti minutách se už Molly začala potit, zvolnila krok, uvolnila krk a dala hlavu dolů. Nakonec byla ráda, že už může přejít do kroku. Je to stejné jako s člověkem. Kdo netrénuje, neběhá a ani jinak se nepohybuje, při první větší námaze funí jako naštvaný kanec. Nakonec si Molly nechala dát sedlo a zbytek tréninku už proběhl v naprosté pohodě. V žádném případě ale nebylo vyhráno. Do druhého dne už zapomněla, jak se musela proběhnout a situace se opakovala. Trvalo ještě mnoho dní, než se Molly a Endo naučili snést člověka na svých zádech, poslouchat jeho povely jak pomocí otěží tak nohou, umět zastavit a couvat. Kůň prostě musí zvládnout spoustu dovedností, aby byl pro člověka pokud možno co nejméně nebezpečný. A i tak je ježdění na koni jeden z nejrizikovějších sportů a je známo spousta úrazů jak při závodech, tak i při běžném tréninku.

Uběhly dva roky od narození Molly a Endo. Hříbata se změnila z pohledu lidského života na puberťáky. Měla už slušnou váhu, vypadala mohutněji, ale do úplné dospělosti jim ještě zbývalo pár let. Kůň ztrácí mléčné zuby až kolem pěti let a úplně dospělý je asi v osmi letech. Nicméně oba koně byli připraveni k tomu, aby se přemístili ze svého stáda na malý statek, který patřil Merikovi a Rajce. Ti strávili spoustu času tím, aby koním připravili vhodné prostředí pro jejich nový život. I oni zastávali názor, že koně by měli žít v prostředí, které jim bude co nejvíce nahrazovat jejich původní pobyt ve volné přírodě. A k tomu je potřeba v první řadě veliká plocha pro pastvinu. Aby kůň měl v přírodě dostatek pastvy, potřebuje mít pro sebe půl hektaru louky. Pro naše koně byl tedy zapotřebí jeden hektar. Samozřejmě oplocený a s kvalitní trávou. Existuje totiž pár rostlin, které jsou pro koně jedovaté, některé dokonce smrtelně. Tak jako člověk nemůže sníst ledajakou houbu, tak i kůň se musí mít na pozoru před jistými rostlinami. A to on právě není. Až na výjimky, kdy je rostlina například hořká a tudíž koni nechutná, musí se postarat člověk, aby se s nimi kůň nedostal do styku. Jinak je klidně spase. Jako například Starček přímětník. Pěkná žlutá rostlina s drobnými květy, ale pokud by ji kůň sežral, bylo by to poslední, co kdy žral. A to dokonce, i když je usušená. Naštěstí na pastvině Merika a Rajky bylo potřeba pouze vymýtit pár stonků přesliček. Ta sice není smrtelně jedovatá, ale zažívací problémy koním způsobit může.

Kromě pastviny musí mít koně nějaký přístřešek, kde se mohou schovat před špatným počasím a hlavně přístup k vodě. A to všechno bylo na statku připravené, koně mohli přijít.

Po příchodu byli nejprve nesmělí. Stejné je to s lidmi, když přijdou do jiného prostředí nebo s dětmi, které se přestěhují do jiného města a začnou chodit do jiné školy. Naše koně se drželi neustále spolu a snažili se mít jeden druhého pořád v dohledu. Hlavně Endo. Neměl ani pořádně čas se napást, jak Molly neustále sledoval. Zkrátka, začátek nebyl pro ně jednoduchý. Celé jejich společenství, kde byla spousta koní a jasná pravidla, se najednou smrsklo na dva jedince. A kdo teď měl rozhodovat? Kdo měl být ten, kdo bude okazovat cestu, komu se dá důvěřovat, ten vůdce? Molly nebo Endo? A budou to vůbec umět? Nebyla to jednoduchá otázka, ale příroda si nakonec poradila. Mezi oběma koňmi byl značný rozdíl ve stavbě těla, mohutnosti a vyspělosti. Endo byl stále ještě více drobný, skoro hubený až mu byla vidět žebra. Naproti tomu Molly už byla pěkná statná kobylka a proto se automaticky stala dominantní. Když například přišla doba krmení, nepustila Endo k brance, kudy Merik nosil potravu. A Endo to respektoval. A jelikož byla pastvina odpočinutá a plná krásné trávy, taky se pořád cpal. Koně jsou takzvaní pomalí jedlíci. Mají malý žaludek, a proto potřebují jíst skoro pořád, aby jejich velká těla měla dostatek energie. Netrvalo ani měsíc a Endo se úplně změnil. Taky zmohutněl, žebra přestala být vidět a zadek se mu pěkně zakulatil.  A s touto fyzickou změnou přišla změna i psychická a Endo objevil svou sebedůvěru. Už se nenechal zastrašit sklopenýma ušima a vyceněnými zuby Molly. Dokonce i začal používat stejné zbraně, ba co víc, odvážil se i otočit se k Molly zadkem a naznačit vyhození zadních kopyt. A bylo jasno. V této dvojici jsou rovnocenní partneři, a pokud se má něco stát nebo dít, je to společné rozhodnutí. Jakoby se tímto smírem jejich přátelství ještě více utužilo. Ani jeden z nich si asi nedokázal představit život bez toho druhého.

Uběhly dva měsíce. Koně si už zvykli na nový domov i s jeho různými překvapeními, jako například skupinku srnek, která se jednou za čas prohnala v noci kolem jejich stáje. Statek je blízko lesa, plot je farmářský a jako takový není pro srnky žádnou překážkou. Mezi jednotlivými břevny proletí v plném trysku jako vítr. Skoro stejně to platí i pro stádečko divokých prasat. Ti ale samozřejmě nadělali mnohem více hluku. Když se to stalo poprvé, koně se málem přerazili ve vratech, jak vyděšeně vyletěli ze stáje. Jakmile ale zjistili, že ani od srnek ani od prasat jim nic nehrozí, mohlo kolem stáje proběhnout srn a prasat kolik chtělo, a přesto klidně dál žvýkali svou noční dávku sena.

Mnohem horší to ale bylo, když se nad jejich hlavami najednou objevil horkovzdušný balon a doprovázený ostrým sykotem plynu se pomalu snášel k zemi. Přistání nebylo rozhodně plánované, což dokazoval i křik cestujících. A pro koně to bylo něco nepředstavitelného. Obrovská hlučná koule, o které vůbec nevěděli, co si mají myslet, je úplně vyvedla z míry. Zmateně pobíhali, pak zase stáli se vztyčenou hlavou a ušima, nozdry měli rozšířené a prudce dýchali. Naštěstí byl Merik právě na pastvině a mohl je uklidnit. Další podobná příhoda už ale tak dobře nedopadla. Tentokrát nad statkem ve velmi nízké až nebezpečné výšce, proletělo motorové rogalo. Molly se ve stáji tak lekla, že se vzepjala a jak zpátky dopadla dolů na přední nohy, šlápla na pravou zadní nohu Endo. A byl z toho zášlap. To je mezi chovateli koní dobře známý výraz. Toto zranění není bohužel nijak neobvyklé. Endo měl strženou kůži nad kloubem, který je hned nad kopytem. Tekla spousta krve a  Endo z toho byl zjevně hodně překvapený. Za prvé to hodně bolelo a za druhé nemohl pořádně chodit, což ho asi znervózňovalo mnohem víc. Musíme si uvědomit, že kůň před nebezpečím utíká a to teď Endo opravdu nemohl. Je to asi stejný pocit, jako kdybyste viděli, že se za vámi chce rozběhnout hodně naštvaný pes a vy jste měli svázané nohy. Merik zavolal svému příteli veterináři. Noha se musela obvázat, několik dní převazovat a nakonec musel Merik asi 14 dní každý večer strhnout strup z rány a zranění postříkat speciálním přípravkem, který brání takzvané granulaci tkáně. Pokud by se to nedělalo, rána by se sice zahojila, ale místo obnovené kůže a narostlých chlupů by rána vypadala, jako by tam vyrostla veliká bradavice. A veterinář by musel přijít znovu, skalpelem tkáň odříznout a celé ošetřování by se muselo opakovat.

Endo vůbec měl smůlu. Toto zranění nebylo zdaleka jeho poslední. Když si spolu s Molly hráli na pastvině, obzvlášť po dešti, když je půda měkká, běhali, strkali do sebe, kousali se a kopali, vždycky to odnesl on. Molly byla rychlejší a obratnější. Byl to totiž Endo, kdo se nechal v plném trysku natlačit na plot, kdo ve cvalu narazil do ohrady, byl to on, komu se svezly nohy, a vyválel se v trávě. Mají moc energie, usoudil Merik, když ošetřoval dvě zranění Endo v průběhu jednoho týdne.  Dostanete holt méně granulí, musíte se dojíst senem. A budeme trénovat. V takovém stavu bych nikomu nedoporučoval na vás sednout. Nejspíš by za chvilku sletěl jako hruška.

A to Merik opravdu neměl v úmyslu. Hned druhý den si vzal dlouhý lonžovací bič a vyvedl Molly z pastviny na prostranství za bránou statku, které si vyčlenil na trénink. A Molly se hned předvedla v plné parádě. Okamžitě začala cválat na lonži kolem dokola, k tomu neustále vyhazovala a snažila se hlavou a i celým tělem vytrhnout se Merikovi z rukou. „Mám pochopení pro tvou radost ze života“, pomyslel si Merik, ale tohle už trochu přeháníš a za chvilku bys mohla být všem nebezpečná. Pomalu začal Molly přitahovat k sobě, až už cválala jen v maličkém kruhu kolem něj a nakonec se zastavila. Merik zvedl pravou rukou bič tak, aby s ním mohl mávat podél jejího těla a levou rukou jí začal tlačit před sebou. Molly nezbylo nic jiného než couvat, A to dost rychle. A to je pro koně pěkně nepříjemné. Přestože vidí skoro až za sebe, couvání opravdu nemiluje. Je to pro něho vlastně trest. Za chvilku Molly vykulila oči a začala si oblizovat pysky jazykem, což je jasná známka toho, že by ráda přestala. Na to Merik čekal. Znovu jí vzal do kruhu na lonž a Molly začala znovu vyvádět. „Tak si to zopakujeme“, řekl Merik a opět přinutil Molly pěkně zostra couvat. To už pochopila, že když s tím blbnutím nepřestane, „odměnou“ jí bude nepříjemné couvání. Někdy je nutné dát koni bičíkem najevo, co opravdu dělat nemá a kdo je ten, kdo rozhoduje, ale toto nebyl případ pro trestání bičem. Nehledě k tomu, že kůň si vše dobře pamatuje a je lepší, když k lidem cítí respekt, než když se jich bojí.

Po několika dnech tréninku už to s Molly začalo vypadat velice slibně, Merik se těšil, jak jí po delší době zase osedlá a obnoví výcvik v ježdění. Na Enda samozřejmě nezapomínal, ale vzhledem k jeho klidné povaze s ním bylo daleko méně práce. Než ale mohl Merik uskutečnit svůj plán, osud mu trochu zamíchal kartami.

Jako podnikateli mu nevyšel docela významný obchod. Šlo o dost peněz, které rodině Merika a Rajky měly zajistit pohodlné splácení hypotéky. Teď se ale blížil termín splátky a nebylo z čeho ji zaplatit. Možností, jak peníze získat, nebylo mnoho, v podstatě vlastně nebyla žádná. Nakonec padlo rozhodnutí - budeme muset prodat koně. Ale ne oba, nechtěl se vzdát svého snu Merik. Koho ale vybrat? Komu změnit život? Že budou nešťastní oba, bylo jasné. Ale ten, kdo bude muset odejít, bude určitě nešťastnější. Moc těžká volba a Merik s Rajkou strávili bezesnou noc. Převalovali se v posteli a zvažovali, na koho ta volba padne a jak to asi budou oba koně snášet.

Byl horký letní den. Sluníčko vypalovalo zem a koně při chůzi vířili prach i na místech, kde by měli mít na pastvině trávu. Molly před sebe natáhla levou přední nohu a poškrábala si o ni líc, kde jí neustále sedala hovada. Přitom zkoumavě pozorovala přijíždějící cizí vůz. Ten zastavil před vstupní branou do domu. Vystoupil z něj menší pán ve středních letech. V levé ruce bičík, se kterým neustále pošvihoval a pravou se vítal s Merikem, Tomu zjevně nebylo moc do řeči. Endo se postavil vedle Molly a společně sledovali Merika a cizího pána, jak se k nim blíží. Cizí člověk přitom mával oběma rukama, pravou se chytal za srdce a vůbec gestikuloval, jakoby se Merika o něčem snažil přesvědčit. Oba se zastavili těsně před bránou a Merik rukou pomalu ukázal na Molly. Na to pán evidentně čekal. Hned otevřel bránu na pastvinu a hrnul se k Molly. Ta zvedla hlavu tak, že na ni cizí pán nemohl dosáhnout, vykulila oči a začala couvat. Pán se snažil zachytit ji za ohlávku, ale Molly couvala příliš rychle. To pána rozčílilo a napřáhl ruku s bičíkem. To už ale za ním stál Merik a ruku zachytil.

„To by nešlo! Jestli máte v úmyslu se takto k Molly chovat, tak to se nedomluvíme“

„To je omyl, já koně nebiji, to nemusíte mít obavu, to bylo na výstrahu.“ Ujišťoval pán Merika.

Merika to sice moc nepřesvědčilo, ale přesto chytil Molly za ohlávku a cizí pán si ji pečlivě prohlížel. Když se jí snažil podívat na zuby, Molly se ohnala a kousla ho do ruky.

Pán vyjekl bolestí. Ovládl se ale a svou nešikovnost se snažil zamaskovat křečovitým úsměvem.

„Trochu divoká, co?“ prohodil směrem k Merikovi. Ten otázku přešel bez odpovědi.

„Tak jak se rozhodnete, berete ji?“ sám se zeptal.

Pán Merikovi potřásl rukou.

„Beru, je opravdu moc pěkná“.

Merik Molly k ohlávce připevnil vodítko a podal jej pánovi.

„Přijedu se na ni občas podívat. Nezapomeňte, co je ve smlouvě. Pokud zjistím, že s ní není zacházeno dobře, mám právo od smlouvy odstoupit“

„Můžete být v klidu, není to můj první kůň“ odpověděl pán a táhl Molly za sebou k přepravnímu vozíku.

Endo vše pozoroval a pomalu začal chápat, že tady se děje něco divného. Cizí pán, Molly někam jde bez něho, Merik s neznámým výrazem v obličeji. Začal kývat hlavou nahoru a dolů a poskakovat na místě. Nakonec se vzepjal, hlasitě zařehtal a tryskem se rozběhl podél plotu k vstupní bráně, kde stálo auto. Tam prudce zastavil, až se zvedl oblak prachu a začal znovu řehtat, vyhazovat zadníma nohama a hrudníkem narážet na plot. To už i pomalejší Molly pochopila, že se jí někdo snaží odvést pryč z jejího domova, od Enda, od laskavého Merika a Rajky. Začala se vzpouzet, také řehtat a zvedat na zadní nohy, až pána pomalu zvedla do vzduchu.

„No jen počkej, až budeš v tréningu, ono tě to přejde.“ Zamumlal si vztekle sám pro sebe pán.

„Mohl byste mi pomoci“ zavolal směrem k Merikovi. Merik si vzal od pána vodítko.

„Pojď Molly, nedá se nic dělat“ šeptal jí do ucha, když ji trochu uklidnil.

„Zvykneš si a zapomeneš“ utěšoval spíše sebe než Molly.

Ta nakonec do vozíku vešla. Auto se rozjelo, a dokud bylo Enda slyšet, Molly svým řehtáním odpovídala na smutné řehtání Enda.

„Tak jsme, chlapče, zůstali sami“ pohladil ho Merik po krku. „Taky si zvykneš, určitě to nějak zvládneme“.

Endo ho ale nevnímal. Strnule stál s nastraženýma ušima a díval se směrem, kam odjelo auto. Jakoby nevěřil tomu, že Molly zmizela a čekal, že se každou chvíli objeví. Merik ho chvíli pozoroval.

„No, nechám tě, musíš se s tím vyrovnat sám. Stejně jako já“.

Vozík kodrcal po polní cestě. Molly vystrčila okénkem hlavu ven, co to jen šlo. Řehtání Enda už nebylo slyšet a krajina byla pro Molly neznámá. Tak daleko s Merikem na vyjížďky nechodili. Slunce se klonilo k západu, stíny se začaly prodlužovat, končil den. Molly sledovala tu velkou červenou kouli na obloze a svým koňským rozumem pochopila, že je teď sama a Enda už nikdy neuvidí.

„Pane Hofmane, ta nová, ta Molly nebo jak se jmenuje, má úplně černou moč!“ volal druhý den odpoledne pracovní jezdec nového majitele Molly. Ten se vyklonil z okna své kanceláře v prvním patře honosného domu uprostřed ještě honosnějšího ranče s mnoha stájemi a rozsáhlými pastvinami.

„Sakra, říkal jsem vám, že s tréninkem se musí začínat pomalu. Chcete ji uštvat? Víte, kolik mě stála peněz? Je to Quarter, ta bude běhat barely jedna báseň.“ Rozčiloval se Hofman. „I když, za to kousnutí malá odplata neuškodí.“ Ušklíbl se zlomyslně.

Molly stála uvázaná a celá zpocená ve svém novém boxu. Nechápala, proč nemůže jít ven, najít si nějakou pěknou trávu, napást se, pak se vyválet ve stáji na slámě a na hodinku si zdřímnout. Tady dostala ráno seno, pak ji osedlali a nějaký neurvalec ji hnal třikrát do prudkého kopce. Teď tu stojí, těžce dýchá a všechno ji bolí. Ráda by si lehla na zem alespoň v boxu, ale nejde to, je uvázaná přes ohlávku ke stěně. Mohla by zkusit přetrhnout vodítko. Už se jí to jednou podařilo, když dostala od Merika injekci proti infekci a lekla se píchnutí. Zase tolik práce to přeci nedalo, vzpomínala matně. Zapřela se předníma nohama a zkoušela natáhnout hlavu dozadu. Svaly na nohou i krku měla napjaté, vodítko už bylo jako struna ale pořád drželo. Molly povolila a sklonila hlavu. Chvilku stála bez hnutí a odpočívala. Pak to zkusila znovu, zabrala a – vytrhla skobu ze zdi, na kterou bylo vodítko upevněné.

Je volná! Co teď!? Kam utéct“ Zpátky k Endo a Merikovi! Otočila se v boxu směrem ke dveřím. Jsou otevřené! Přivázali ji, tak na co by ji zavírali!

Zabrala zadníma nohama, až sláma vyletěla ke stropu a vyrazila ven. Cestou minula vyjevenou tvář pracovního jezdce.

„Molly utekla! Zavřete rychle hlavní bránu“ zaječel jezdec. To už byla Molly venku na dvoře a jako první uviděla na protější zdi otevřenou bránu a za ní zelenou louku, stromy, volnost a svobodu. Srdce se jí rozbušilo a plným tryskem se rozběhla k bráně. Tu se zoufale snažili zavřít další dva pomocní jezdci. Než stihla Molly bránou proběhnout, zabouchli. Molly to jen taktak před bránou ubrzdila. Skoro si sedla na zadní nohy, přední zabořené do štěrku. Co teď, cesta ven je zavřená a zpátky do boxu nechtěla. Otočila se tedy a rozběhla se po dvoře. Ten byl rozdělený na dvě části. Na jedné byla kruhová tréninková plocha a druhá byla pýcha pana Hofmana, anglický trávníček, obehnaný mladými tujemi. Molly si vybrala trávníček. Kroužila po něm, vyhazovala zadníma nohama až kusy hlíny i s trávou létaly kolem.

„Co to je?! Co se to děje? Proč himl ten kůň lítá po mém trávníku“ prskal svůj nedělní bramborový salát z okna vzteky červený pan Hofman.

„Tak už ho sakra někdo chyťte, nebo vám tu škodu strhnu z platu“ křičel.

To pomohlo. Zaměstnanci začali běhat s rozpaženýma rukama a snažili se nahnat Molly do kouta. Ta by asi dokázala vzdorovat mnohem déle, ale byla unavená z celého dne a tvrdého tréninku. Zastavila se mezi tujemi, prudce dýchala a celá zpocená pozorovala, jak se k ní s obličejem plným vzteku blíží muž s bičem v ruce.

„Já mám platit za to, že ty jsi taková praštěná mrcha?“ cedil muž mezi zuby.

Bič dopadl na záda Molly. Ta bolest byla silná a pronikavá. Molly nic takového neznala. Vyjekla a snažila se uskočit před další ranou.

„Co to děláte pane Ričmane?!“ zazněl ostře přes dvůr ženský hlas a z domu vyběhla asi 14-ctiletá  dívka.

„Veroniko, ty se do toho nepleť!“ vykláněl se z okna pan Hofman.

„Ta kobyla si nebude dělat, co se jí zachce!“

„A já zase, tati, nedovolím, aby někdo u nás mlátil koně“ odpověděla dívka a vytrhla muži bič z rukou.

„Běžte stranou!“ rázně poručila mužům, kteří stáli kolem Molly.

„A ten bič dejte bokem, ať ho Molly nevidí. Od teď když ho spatří, vzpomene si, že ji s ním někdo ublížil a může z toho být taky pěkný malér“. Sáhla do kapsy a vytáhla kostku cukru.

„Není to zrovna ten správný pamlsek, ale na stole nic jiného nebylo“ šeptala, když se pomalu s nataženou dlaní blížila k Molly. Ta jí nedůvěřivě pozorovala se skloněnou hlavou a sklopenýma ušima. Ten hlas jí ale připomněl laskavý hlas Rajky, která jí a Endo také dávala různé pamlsky. Nakonec dovolila Veronice dojít až k ní a nechat se uchopit za vodítko, které ji i se skobou viselo z ohlávky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Molly a Endo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.