Věnováno mé mamince, jako vždy.

Rob Thurman v nakladatelství

FANTOM Print

V temnotě

Měsíční svit

Běsnění

Přání smrti *

* Připravujeme, český název se ještě může změnit

Běsnění

Rob Thurman

FANTOM Print

2011

Copyright © 2008 Robyn Thurman

Translation © Anna Janovská

Cover © Chris McGrath

ISBN 978-80-7398-111-2

ISBN 978-80-7398-463-2 ePub

ISBN 978-80-7398-464-9 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Poděkování

Jako vždy bych chtěla poděkovat své skvělé redaktorce, Anne Sowardsové; díky také Tině, Erice a Cam – Charlieho andílkům z Penguinu – za to, že to všechno popoháněly; doktorce Lindě Jamesové za její pomoc v lékařských otázkách; Jeffu Thurmanovi z Federal Bureau of Investigation za rady ohledně zbraní; jedinečnému týmu Chrise McGratha a Raye Lungrena pro umění a design; své agentce Jennifer Jacksonové; Shannon a River – dvojčatům navždy; Jordaně, kamarádce, která mě inspirovala ke zmínkám o kanálu Nature; Shawn a Beth za to, že udržují v chodu mé webové stránky; a spoluautorce Maře.

Dovolila jsem si dost upravit vzhled systému podzemních chodeb pod Kolumbijskou univerzitou i vnitřek Buell Hall. Přísahám, že to vše jsem udělala kvůli zápletce, ale nakonec tím utrpěla i realita. Tímto se jí omlouvám.

Na druhou stranu, co pro mě kdy realita udělala?

1

Nenávidím, když vyšetřujeme únosy. Nenávidím tyhle případy opravdu děsivě. A o děsu něco vím – nosím ho na sobě jako nápis na tričku. Na takovém, jaké mám už od narození. Někteří říkají, že to prostě nedokážu nechat být a že už jsem to měl udělat dávno. Jenže pokud si nemůžete stěžovat na stvůří polovinu genů, na co si pak vlastně stěžovat můžete?

Co se týče únosů – vůbec není překvapivé, jaký na ně mám názor. Před několika měsíci unesli někoho, koho jsem znal – vlastně rovnou dva takové. A i když druhý únos netrval ani hodinu, ten první skončil až po dvou týdnech. Navzdory tomu, že trvaly různě dlouho, oba na mně zanechaly stopu. Jak fyzickou, tak psychickou. Fyzickou schová tričko a bunda. Nejsem si jistý, jestli něco dokáže skrýt tu psychickou, ale snažím se, jak můžu, a to pomocí sžíravého sarkasmu, trochy hrané statečnosti a starého dobrého zapírání. Tahle trojka mi pomáhala zatraceně dlouho a já na tom nemíním nic měnit.

Dostal jsem řízný pohlavek. „Zajímalo by mě, Kale, jestli v nejbližší době hodláš dávat pozor. Nebo bys byl raději, kdyby to únosci přeplánovali na jindy? Určitě se rádi přizpůsobí. To únosci dělají často.“

Niko Leandros. Byl jedním z těch, kdo tenkrát zmizeli, i když jen nakrátko. Jak už to s bratry bývá, je to dobrý brácha, navzdory děsivé posedlosti zdravou stravou, meditací a dalšími věcmi, které obecně nemají nic společného s pizzou a pivem. Ale všichni si neseme svůj kříž… Já dostanu pohlavek, když se nedržím plánu, on je příšerně vzdělaný, uvědomělý jako dalajlama a neustále mi zachraňuje zadek. Chudák.

„Jenže já dávám pozor,“ zalhal jsem okamžitě, sáhl si dozadu na hlavu a ublíženě se na něj podíval.

Odfrkl si, ale nedal mi to sežrat tak, jak bych si zasloužil. Pohlavek byl zjevně dostatečný trest. „Radši se pohneme, než budeš dávat pozor natolik, že usneš na místě.“

Jak už jsem říkal, dobrý brácha, a dobří bráchové, kromě toho, že vám zachraňují zadek, vám nedají nic zadarmo. Musím ale říct, že mě zas tolik netrápil. Proč? Protože mě zná a ví, že takovýhle případ vyvolá nepříjemné vzpomínky. Místo odpovědi jsem zavrčel a popošel k němu. „Takže unesli upírovu milenku,“ zamrmlal jsem. „Je to lamie. Pár už jsem jich viděl a nechápu, proč by je sakra někdo chtěl zpátky.“ Lamie se stejně jako upíři živí krví. V dnešní době už většina upírů našla lepší způsob, jak zůstat naživu, ale lamie nemají nejmenší zájem nějak se rozvíjet. Živí se sice krví, ale tady veškerá podobnost s upíry končí. Lamie vás většinou kousne do hrudi – nebo, pokud má pro vás opravdu slabost, do jiných, citlivějších míst. Ve slinách má chemikálii, jež oběť paralyzuje. Zůstanou pak přisáté jako pijavice a vycucají z vás všechnu krev… velice, velice pomalu. Může to trvat celé dny – dny, během nichž se nemůžete pohnout, nemůžete křičet a nemůžete ani prosit o rychlejší smrt.

Jasně, takovou holku chci. Sem s ní.

Jenže upír na to zjevně měl jiný názor, a tak jsme teď tady.

„Myslím, že nezáleží ani tak na jeho vkusu v posteli, jako spíš na tom, jestli dostaneme zaplaceno.“ Neviděl jsem, že by se jeho tmavě blond hlava pohnula, ale věděl jsem, že Niko neustále pozoruje okolí.

„Pořád ti říkám, že kdybys nebyl tak děsně hrdej, život by byl mnohem jednodušší,“ snažil jsem se mu poradit.

Podle toho, jak se na mě úkosem podíval, radu zjevně neocenil tolik, jak jsem si myslel. Niko má velice blízko k jinému upírovi, k Dobromile. Dobromila je, abych tak řekl, prachatá. Pět nesmírně bohatých a taky starých manželů za posledních deset let ji zajistilo… no, ne na celý život – je to koneckonců upírka. Ale může si žít pohodlně ještě hodně, hodně dlouho. Jenže Niko z toho rezolutně odmítá těžit. Není v tom chlapská ješitnost. Prostě si chce poradit sám, tak jak jsme to dělali celý život. Právě teď to „poradit si sám“ znamená otáčet se kolem agentury, kterou jsme založili s Dobromilou. Únosy, osobní stráž, vyčištění pouti od klaunských zabijáků… to všechno děláme. Ani tak to nepokryje všechny naše výdaje, proto máme oba i vedlejší zaměstnání. Niko je odborný asistent na New York University (lituju toho, kdo přijde pozdě na jeho přednášku – setnutí hlavy je opravdu dost drsný trest za nedochvilnost). A já? Já dělám kdeco. Většinou pracuju v barech. Není dobré vázat se. To jsem se naučil během celoživotního útěku před svými příbuznými… těmi, kteří mají drápy a stovky zubů. Teď už sice neutíkáme, ale zvyk je železná košile. Což je myslím důvod pro to provozovat lov stvůr jako zaměstnání a ne jako občasnou nutnost.

Central Park je jich plný.

Mají ho rády. Je velký a plný zákusků. Nikdo si nevšimne, když občas zmizí zloděj, vrah nebo násilník. Je to fajn místo, kde si můžou pochutnat na lidech a nikdo si toho nevšimne. Mívali jsme informátora, který si to myslel taky. Teď už je po něm. Zemřel Nikovým mečem. Někde na severní straně leží bažina, ale bažináč, který měl ten nejděsnější newyorský přízvuk, jaký jsem kdy slyšel, už v ní není. Občas mi trochu chybí. Byla s ním zábava. Žíznil po krvi a rád vraždil, ale byla s ním legrace – do jisté míry. Tím, že se pokusil zabít Nika, ji překročil.

„Už tam budem?“ Podíval jsem se na hodinky. K setkání mělo dojít asi za pět minut.

„Díval ses na mapu, kterou poslali spolu s instrukcemi?“ Niko na mě pohlédl přes svůj dlouhý nos. Otázku pronesl hrozivým tónem, který dával tušit, že už zná odpověď.

„Na to mám přece tebe,“ zazubil jsem se. „Já jsem tu proto, abych nosil těžký věci. Odbory říkají, že myšlení nemám v popisu práce.“

Niko zpod šedého kabátu vytáhl katanu, podíval se, jak se třpytí v měsíčním světle, a pak se s povytaženým obočím zahleděl na mě.

„Jo, jasně,“ prohodil jsem s ledovým klidem.

„Předpokládáš, že bych ti s tím nenaložil na zadek jako malému dítěti, i když se přesně tak chováš?“

Tak jo, tohle jsem mu uvěřil. Tohle by klidně udělal, a možná to někdy, až budeme trénovat, jen tak pro zábavu vážně udělá.

„A ano,“ dodal, „už jsme skoro tam.“ Popošel o další tři kroky. „A teď už jsme tu.“

Rozhlédl jsem se kolem sebe, ale ani v jasném měsíčním světle jsem nic neviděl. Strčil jsem ruce do kapes černé kožené bundy a nasál chladný listopadový vzduch. Okamžitě jsem se zašklebil. Nic jsem sice neviděl, ale zatraceně jsem to cítil. Smrdělo to zatuchlinou – stojatá voda s odporným pachem rozkládajících se ryb. „Už jdou.“ Vytáhl jsem ruku z kapsy a promnul si nos. „A neuvěřitelně smrdí. Něco z vody.“ Ryba, kterou byste si rozhodně z denní nabídky objednat nechtěli.

„Vodní živočich,“ zamumlal Niko. „Tím se nám to v oblasti nelidí zužuje jen na několik stovek. Velice jsi nám pomohl.“

„Hele, já se snažil.“ Pomalu jsem si na puch zvykal. Netrpělivě jsem na trávníku přešlápl a znovu se podíval na hodinky. „Gauneři jsou všichni stejní, ať jsou to stvůry nebo lidi. Vůbec neberou ohledy.“

To byl nejspíš důvod, proč se mi v ruce ocitla zbraň, jakmile se mezi stromy objevila první postava. „Mořský biskup1,“ poznamenal Niko. „Nic zvláštního. Je lehké ho zabít.“

Byl jsem poněkud zklamán, ale nechal jsem si to pro sebe. Tohle opravdu není nijak působivé stvoření. V zrcadle už jsem viděl mnohem horší. Někdy si nejsem jistý, koho tím vlastně myslím. Možná stvoření známé jako Temník, jež se před rokem vyplížilo ze zrcadla, obléklo si mé tělo jako prudce elegantní oblek a vzalo ho na divokou jízdu do pekla, nebo je to třeba můj vlastní odraz. Ať tak nebo tak, není pochyb o tom, že jsme oba měli své chvilky a oba bychom si mohli dát rybího hošana k svačině. I když Temník, stvůra každým coulem, by si to možná užil o trochu víc.

Možná.

Mořský biskup měl téměř průhlednou kůži sem tam pokrytou jemnými šupinami. Vypadal trochu jako člověk. Víceméně. Tvar hlavy byl trochu mimo. Byla bez vlasů a jen lehounce šupinatá a podivně placatá, se silnými, jakoby gumovými rty a malinkými trojhrannými zuby. Tenhle se určitě neživí chaluhami. Neměl na sobě žádné oblečení – ani jednu jedinou zatracenou věc – z čehož jsem usoudil, že se nejspíš s Newyorčany moc nekamarádí. Podíval jsem se dolů. I oni by se podívali. Jo.

Teď už vím, kde se berou rybí prsty.

Rozhodl jsem se, že se mu radši budu dívat do očí, protože to bylo menší zlo. Navzdory tomu, jak byly vypoulené a vůbec nemrkaly. Když nemáte oční víčka, nejspíš mrkat nemůžete. Zadíval se na nás kulatými panenkami a pak otevřel pusu, aby zabublal: „Tohle jsou požadavky. Za prvé…“

Pak jsem ho střelil.

Trpělivost s únosci mi došla dlouho předtím, než jsem vstoupil do parku. Poslal jsem mu kulku do hrudi, kde explodovala jako přezrálé rajče, a z tvora v širokém oblouku vytryskla tekutina. Otevřel neuvěřitelně velkou pusu dokořán, zavrávoral, a začal padat. Přistoupil jsem k němu a z masitých pařátů jsem vytáhl papír. Pan Rybí prst se mezitím za nepříjemně plácavého zvuku zhroutil k zemi. „Umím číst, debile,“ zamumlal jsem.

Za mnou se ozval Niko: „Vážně? Kdy ses to naučil?“

Pak zvýšil hlas a vlídně se zeptal: „Je tu někdo jiný, s kým bychom mohli vyjednávat a koho by můj bratr nepovažoval za otravného?“ Stejně jako já věděl, že mezi stromy je ještě někdo jiný. Já je cítil a on je slyšel. Zašustění listu, šlápnutí na ojíněnou trávu, a on to slyší. Niko je, stejně jako byla naše matka Sofie Leandrosová, pouhý člověk, ale když provádí takovéhle věci, trochu o tom pochybujete.

Pach, který jsem cítil zpovzdálí, nebyl tak hrozný jako rybí. Smrdělo to starými věcmi, zatuchlou půdou a stovkami opuštěných pavučin. Jinými slovy, bylo to cítit jako Nikova knihovna. Věděl jsem, že Niko bude dávat pozor, co přichází, a tak jsem se podíval na papír a ignoroval sliz, jímž byl pokrytý. Kdyby na obloze tak jasně nezářil měsíc, nic bych neviděl. Mám sice čich jako stvůra – hurá, to je ale super vlastnost – jenže vidím jako člověk. Proto jsem přečetl jen pár slov. O penězích ani zmínka. Moc mě to nepřekvapilo. Stvůry se o materiální statky příliš nezajímají. Upíři, pukové a vlkodlaci si rádi žijí na vysoké noze, ale většinu ostatního světa nelidí víc zajímá jídlo. Hodně a hodně jídla.

Výkupným měli být lidi. Pěkně baculatí. Hezoučké, šťavnaté děti. Děti. Proč jsou to vždycky děti?

Někteří únosci si nechtějí sami vydělávat peníze a někteří si zase nechtějí lovit večeři. Vyměnit jednu lamii za náklaďák lidí – to je teda obchod. Jsou to všichni stejně leniví psychopati a ta, co se právě blížila k Nikovi, nebyla výjimka. Mohli jste úplně vidět vlny šílenství, které se od ní šířily a mihotaly se jako horký vzduch nad rozpálenou silnicí.

„Černá Annisa2.“ Znělo to skoro potěšeně. „Myslel jsem, že je jenom mýtus.“

Blížila se k nám vlnivým pohybem připomínajícím jedovatou stonožku. Chvílemi šla po dvou, chvílemi po čtyřech. Vypadala jako stařena, ale ne jako smutná troska v domově důchodců ani jako milá háčkující babička – pokud by to tedy nebyla taková, která by neměla problém šťourat se v zubech úlomkem okousané Jeníčkovy kosti.

Tohle bylo poněkud víc znepokojující než ryba. A bylo to znepokojující ještě víc, když se ukázalo, že jich k nám po trávníku běží dalších šest.

„Myslel sis, že je mýtus. Ona. Jednotný číslo. To jsi říkal?“ Upustil jsem papír na zem. V pravé ruce jsem pořád třímal pistoli a levou jsem z dvojitého pouzdra pod bundou vytáhl nůž. Ošklivá zubatá čepel je mi už nějakou dobu věrným společníkem. Niko dává zatraceně bezva vánoční dárky.

„Ten mýtus je zjevně nepřesný. Bude to o to zajímavější,“ odvětil nevzrušeně. „Pár starých ženských tě určitě nevystraší.“

Starý ženský, s tím jdi do háje. Přes trávník jich s děsivou rychlostí běželo sedm. Dlouhé, silné nehty se zarývaly do půdy, až kolem létala tráva a hlína, a jejich zuby… no, řeknu jen tolik, že to nebyl typ, co se dává do skleničky na noční stolek. Annisy, Anni, Černé Anky… nebyly úplně identické, ale byly si hodně podobné. Všechny na sobě měly dlouhé černé šaty místy rozervané na cáry, takže látka při běhu poletovala a pletla se jim pod nohy. Skrze díry jsem zahlédl kůži, o níž jsem se domníval, že bude cyanoticky modrá, i když v měsíčním světle se jevila šedá. Ať už to mělo jakoukoli barvu, nechtěl jsem to vidět.

„Bezva. Ty si s babkama zahraj na strkanou a já tě budu zpoza čáry povzbuzovat,“ odsekl jsem. Ne, že bych se to opravdu chystal udělat, ale jedna z nich mi tu šanci stejně zmařila. Skočila na mě v běhu. Ve vzdálenosti skoro devíti metrů se odlepila od země a přistála mi na hrudi se silou, jakou bych od jejího pavoukovitého těla nečekal. Těžce jsem dopadl na zem. Nemohl jsem mezi nás strčit zbraň, a tak jsem jí do zad zaryl nůž. Doufal jsem, že přeseknu páteř nebo ji alespoň poškodím, ale čepel se jen odrazila od kosti. „Zatraceně,“ procedil jsem mezi zuby a bodl jinam. Chňapala mi zuby po krku, tak jsem vrazil nůž ze strany do jejího.

„Kale, nech jednu naživu, aby nás dovedla k lamii.“

Z Annisina krku mi na tvář vytekla hustá a hořká tekutina. Stekla mi až do pusy a já se snažil nepozvracet. S odporem jsem to vyplivl a křikl zpátky na Nika: „Zkusím se ovládat.“ Pak jsem se přestal soustředit na chuť krve a místo toho zachytil její pach… nebo spíš pach toho, co bylo v ní. „Sakra. Myslím, že nedostanem zaplaceno.“

Odhodil jsem tu věc, která ještě slabě skřípala zuby, a uviděl Nika, jenž se přesunul kousek dál, aby měl trochu prostoru. Kolem něj stály čtyři. „Nemusíme se krotit,“ zavolal jsem na něj. „Sežraly ji.“ Cítil jsem to z té, která sebou škubala vedle mě… v její krvi, v posledním dechu… kruci, čišelo jí to i z pórů.

Niko zavrtěl hlavou. „Mrzuté.“ Máchl mečem po nejbližší Annise, aby jí usekl hlavu, ale meč se od nezničitelné páteře jen odrazil. Slyšel jsem zaskřípění kovu o neporušitelnou kost. Zamračil se. „Ještě mrzutější.“ S matoucí rychlostí ustoupil a vrazil dvacet centimetrů čepele do Annisina jediného oka. Pak se k ní natočil bokem a zapřel se o ni nohou, aby z ní vytáhl meč a vrazil ho do další Annisy. Jako vždycky měl věci pod kontrolou, takže jsem se rozhodl starat o své. Kolem mě kroužily další dvě a dávaly si pozor na nůž. Ale pistole, kterou jsem si schoval za nohu, je vůbec netrápila. Přísahám, že jedna z nich zavrčela úplně stejně jako potrhlá stará baba, která žila vedle nás v jednom z karavanových tábořišť, kde naše máma provozovala svoje věštecké švindly. Ta stará babice na nás poštvala zuřivého psa víckrát, než bych dokázal spočítat. Annisa psa nepotřebovala – ani zuřivého, ani jiného.

„Neměla bys péct koláčky nebo hrát bingo, babičko?“ Temně jsem se na ni zašklebil a hlavní pistole si zezadu poklepal na stehno. Plížila se blíž a prsty měla ohnuté jako pařáty a natažené před sebou.

„Nejsi malý kluk.“ Šklebila se tak zeširoka, že jsem jí viděl až na ošklivě lesklé černé dásně. „Nebudeš mít měkké maso.“ Samolibě převalovala slova na jazyku, jako by ho už v puse vychutnávala. „Stejně tě sníme.“

To už jsem všechno slyšel.

Střelil jsem tu s otevřenou hubou. Zasáhl jsem ji uprostřed mania-kálního, kuckavého smíchu. Spatřila zbraň, když jsem ji vytahoval, a vyrazila proti mně. Nebylo jí to k ničemu. I když to trvalo jen vteřinu, už šla po mně i ta druhá. Jak jsem říkal… rychlé.

Vrazila do mě z boku. Začal jsem se otáčet, abych jí zabránil dostat se ke mně zezadu. Tentokrát na mě zuby dosáhly a zakously se mi mezi krk a rameno. Zařízly se do mě jako zubaté ostří pily a už se nepustily. A tak jsem přišel o kousek masa, o němž jsem si byl tak jistý, že o něj dneska nepřijdu.

Stejně jako u první jsem použil nůž, ale tentokrát jsem jí rozpáral břicho. To, co z ní vypadlo, ať už to bylo cokoli, mi sklouzlo po noze. Sklouzlo… nespadlo. To mě přinutilo zbavit se babky co nejdřív, i kdyby s sebou měla vzít kus mého masa. Strhnul jsem ji i s mrtvou, sevřenou pusou ze sebe, zatočil s ní a hodil ji nejdál, jak to šlo. Pak jsem se podíval, co že se mi to ovíjí kolem nohy.

Zatraceně. Vážně… zatraceně.

Ostrá bolest a krev stékající za límec, kde mi špinila tričko, se okamžitě přemístila na zadní sedadlo – protože to, co původně vypadalo jako hadi, jimi nebylo. Už to, kdyby někomu z břicha padali hadi, by bylo dost špatné. Ale já přece nemůžu ani mít takové štěstí, že? Ne. Byla tam svíjející se směsice červů a vnitřností s malou barakudou navrch. Vlnilo se to pomalu a jistě jako červ, bylo to provazcovité a kapaly z toho střevní tekutiny, a mělo to barakudí tlamu zubatou jako medvědí past. Zatřásl jsem nohou, jako bych měl epileptický záchvat? Jo, přesně to jsem udělal. Řval jsem jako blbeček z béčkovýho filmu? Ne… ale neměl jsem k tomu daleko. Jenže Niko by mě nikdy nenechal klesnout tak hluboko.

Ustoupil jsem od kypějící hromady. „Ježííííši.“

„Problémy?“ Niko už mi ohrnoval na rameni bundu, aby se podíval na zranění.

Bolest se změnila v ostré bodání a já došel k názoru, že Annisa mi neukousla zdaleka tolik masa, kolik jsem si myslel. Byla to nanejvýš jednohubka.

Za Nikem jsem uviděl jednu Annisu, která byla pořád naživu. Kolem zápěstí a kotníků měla pouta a zmítala se, syčela a kousala do země jako vzteklý pes.

Stvůra v poutech – to vypadalo dost divně. Pouta jsme s sebou začali nosit před několika měsíci, když jsme potřebovali zklidnit vlkodlaka… který si toho v té době sotva povšiml. Obyčejně by je asi přetrhl – nejsem si jistý, jak silný Flay je – ale tehdy byl zraněný a sotva naživu. Nedokázal ani zvednout hlavu, natožpak přetrhnout ocel. Jenže i tak to byla poučná zkušenost a od té doby nosíme pouta s sebou.

Niko se mi pořád mračil na krk. „Je to ošklivé, ale smrtelné ne, neboj. Mají zuby pubertálního krokodýla.“

„Mně teda jako dítě nepřipadala,“ remcal jsem. Cítil jsem na krku bodání a řezání. Krev pomalu přestávala téct a já začal v kapse hledat něco, čím bych to mohl zalepit. Samozřejmě že tam nebylo nic jiného než leták z čínské restaurace.

Niko si povzdychl nad mou nedostatečnou přípravou a vytáhl z kabátu balíček obvazů a náplast. Rychlými pohyby zranění během několika vteřin převázal. „Je neuvěřitelné, jak tvrdě a jak často pracuju na tom, abys nevykrvácel k smrti, a jak málo se mi toho dostává na oplátku.“ Dokončil to a pak přešel ke kroutící se a svíjející hromádce tvorů pokrytých žlučí, ležící na zemi. „Chtěl bys zvířátko? Jedno by se hezky hodilo do terária.“

„Jo, a já budu jen obrovská svačinka na druhý straně skla. Díky, nechci.“ Zhnuseně jsem se zašklebil.

„Všechny ty krásné věci, malá i velká stvoření3,“ zacitoval.

„Jasně,“ řekl jsem suše. „Tyhle teda bůh,“ pokud předpokládáme, že vůbec existuje, „rozhodně nestvořil.“

„Možná máš pravdu.“ Vytáhl z kabátu další dvě věci – lahvičku podpalovače a sirky. Začalo barbecue a ve vzduchu se objevil pach opečené barakudy. Potom si Niko zavolal, vyrazili jsme a cestou sebrali jedinou živou Annisu. Na kraji parku na nás čekal upír. Stál mezi stromy; tak dokonale splýval s temnotou, že to klidně mohl být jen další kmen stromu. Černé vlasy, oči a tmavý oblek od Armaniho. Teda, předpokládal jsem, že je od něj. Je to jediná drahá značka, kterou znám. Pro mě jsou všechny drahé obleky od Armaniho.

Hodili jsme mu vrčící a plivající Annisu k nohám. Zvažoval jsem, že natáhnu ruku pro peníze, ale nakonec jsem to neudělal. Měl jsem takový dojem, že bych si odnesl míň, než s čím jsem přišel – odešel bych chudší o pár prstů. Upíři taky truchlí, zjevně dokonce i pro lamie. Niko mu špatné zprávy sdělil po telefonu. Teď neřekl nic víc než: „Tahle jediná zbyla. Ostatní už nejsou.“

„A trpěly?“ Hlas měl chladný a prázdný. Pro Annisu to nevypadalo dobře. Ve vzteku by to aspoň proběhlo rychle. Zbyl by nepořádek, ale bylo by to rychlé. Ledová pomsta může trvat… kruci, nechtělo se mi na to ani myslet. Chuť na večeři už mi zkazil puch hořících vnitřností; nepotřeboval jsem ji zahnat úplně.

„Jo, trpěly,“ přitakal jsem. „A ty zatracený věci v nich taky.“ Annisy vlastně ani moc netrpěly, ne tak, jak si přál on, ale bude to muset stačit. Práce je práce a mučení nemáme v nabídce. Přinejmenším ne za peníze. Jenže nemělo cenu kazit mu potěšení. Nevrlí upíři jsou pěkně otravní a já už měl ten večer kopání do zadku víc než dost.

Navzdory tomu, co jsem říkal předtím, jsme zaplaceno dostali. Niko si vzal obálku pěkně naditou bankovkami. Jelikož žijeme mimo dohled úřadů, nemáme žádný průkaz, abychom si mohli založit bankovní účet. Mohli bychom si opatřit falešný a Dobromila se nabídla, že pro nás podíly z výdělků uschová, ale my se držíme toho, na co jsme zvyklí. Koupili jsme si sejf a dáváme tam všechno, co vyděláme. Naneštěstí je většinou prázdný.

Když jsme odcházeli, slyšeli jsme za sebou jeden prudký výkřik za druhým. Vypadalo to, že někdo tady mučení v nabídce má. Přemýšlel jsem o tom, jestli to zní stejně jako výkřiky lidí, jež Černá Annisa za ty roky zabila… protože oni určitě taky křičeli.

Karma, to je mrcha. Ale v tomhle konkrétním případě – není to moje karma, není to můj problém.

Šli jsme dál. Byli jsme skoro na konci parku a na několik okamžiků byla noc dokonalá. Chladná, jiskřivá a šustící spadaným listím. Dokonalá. Přesně do okamžiku, kdy jsme uviděli, co visí v korunách posledních stromů. Těžká a zralá jako ovoce, v barvě nektarinek… nebo bledého lososa kvetoucího rudou barvou.

Spoustou a spoustou rudé.

Na stromech.

Těla.

2

Tu práci jsme zvládli. Možná to nebyl vyloženě úspěch, ale zaplaceno jsme dostali. Hrdinně jsme bojovali s temnými silami. Tak statečně a neochvějně, že nám panny k nohám házely okvětní plátky růží a silní muži plakali dojetím nad naší odvahou. Může být život ještě lepší? Samozřejmě až na ty mrtvé v korunách stromů. Jo, to bylo rozhodně mínus.

„Už zase děsíš zákazníky.“

Bylo o něco později téže noci a já se lokty opíral o bar ve svém nynějším zaměstnání, jinak také známém jako Devátý kruh. Obsluhujeme tady výhradně nadpřirozenou klientelu. Neříkám, že sem příležitostně nezabloudí člověk, ale stačí, aby se dobře rozhlédl po osazenstvu. Nikdo mu jeho přátelský úsměv neoplatí a on vezme rychle nohy na ramena. Všichni v baru by se mohli vydávat za lidi – koneckonců, musí taky chodit po ulicích – ale nevrlá nálada a chuť někomu nakopat zadek z nich čiší tak, že se vůbec nemusí namáhat, aby se zbloudilého člověka zbavili.

S hlavou v dlaních jsem obrátil oči směrem, odkud se ozýval přísný hlas. Se světlými vlasy po ramena, výrazným tmavým obočím, šedomodrýma očima a bílými křídly lemovanými zlatem vypadá jako obrázek z vitráže. Teda až na to, že na rukou má mozoly od zbraní a od ucha k bradě se mu táhne dlouhá jizva. Jišijáš, majitel baru, je zatraceně působivý anděl. Bylo by snadné představit si ho s planoucím mečem, nemluvě o nehořlavých botách, jimiž by vám s radostí nakopal zadek. Samozřejmě že ve skutečnosti není anděl. Pokud vím, tak ti neexistují. Jišijáš je peri, i když nikdo vlastně přesně neví, co jsou zač. Říká se, že jsou potomky andělů a démonů, ale copak to jde? Ti první neexistují. A démoni… otevřete oči. Démoni jsou všude kolem. To jsme my.

„A jak to jako dělám?“ zasupěl jsem. Rozhodl jsem se, že mu nebudu říkat, co jsme s Nikem našli v parku. Jišijáš je sice můj šéf, ale vlastně ho moc neznám a rozhodně mu nevěřím. Ještě ne. Ne, že bych měl důvod mu nevěřit. V důvěřování prostě nejsem dobrý. „Tím, že jim práskám s pitím a rozměňuju drobný, protože ty lakomí bastardi nedávaj dýška? Jo, to je fakt děsivý.“

Křídla se malinko stáhla, zaleskla se a pak zmizela úplně. Pěkný trik. Neptal jsem se ho, jak to dělá. Nebo jak to vůbec peri dělají, když jsme u toho. Všichni v tomhle baru mají své tajemství, protože tu není jediný člověk. Jišijáš, který teď vypadal jako člověk, i když poněkud neobyčejný, řekl tišším hlasem, abychom to slyšeli jen my dva: „Vypadáš jako Ólfi.“

Ólfi. Druhá polovina mého genofondu – dědictví po starém dobrém tátovi. Ólfi jsou to, čím by byli elfové, kdyby se narodili v devátém kruhu pekla a cestou ven museli projít zbývajícími osmi. Peklo by je nezadrželo – to totiž nedokáže nikdo. Většina z nich má bledou, téměř průhlednou pleť, špičaté uši, žhnoucí rudé oči, bílé nitky vydávající se za vlasy a tisíce jehličkovitých kovových zubů. Lesknou se tak, že když se usmějí – což nikdy není dobré znamení – tak se v nich skoro vidíte.

Zrcadlo, zrcadlo, pověz, kdo je tu nejzákeřnější?

„A jak to asi dělám?“ zeptal jsem se nakvašeně.

Oči v barvě soumraku si mne zkoumavě prohlížely. „Řekněme, že nevypadáš úplně šťastně. A když nevypadáš šťastně…“ Povytáhl obočí a podíval se k hostům. Některým se donesly zvěsti a někteří ze mě Ólfi vycítili. Všichni byli buď namačkaní ve vzdálenějším koutě baru, nebo byli naopak o něco blíž a tiše vrčeli. „Tak se děje tohle. Škodí to obchodu.“

„Šťastnej? Jsem šťastnej.“ Vycenil jsem zuby a nasadil přehnaný úsměv. „Vidíš? Šťastnej.“

„Bože, zachraň nás. Takový výraz jsem neviděl od doby, co byla Medúza v přechodu.“ Na barovou stoličku dosedl Robin Vtipálek a zavrtěl hlavou. „Rychle. Brandy, než zničíš mou vůli přežít tvou katastroficky špatnou náladu.“

Jišijáš okamžitě zmizel. Mají spolu nějaký problém. Nemám představu, co to je, protože ani jeden z nich o tom nemluví. Ale pokud by jeden z nich neodešel, tak by při Robinově výřečnosti v baru nezbyl nikdo, koho bych mohl znepokojovat svým vnitřním Ólfi. Ti dva by nám to místo shodili na hlavu.

„Katastrofická nálada?“ Sáhl jsem pod bar pro lepší brandy, které jsem schovával jen pro Robina. Bylo sto let staré, ale z Robinova pohledu bylo sotva v zárodku. To je další záhada: proč ji tam pro něj Jiš schovává? „Ale no tak.“

„Chlapče, na tobě je katastrofické všechno. Nálada, bojové schopnosti, přístup, a už vůbec bych nemluvil o tvém vzhledu. Namaluj si oči tužkou a přidej se k ostatním kopiím dětí noci v nejbližším gothic baru.“

A to je Robin. Jinak taky známý jako Rob Kamarád – prodejce aut, jemuž není rovno. Robin Vtipálek – extraordinérní šprýmař. Jo, a taky náš oblíbený puk. Pokud uvážíme, že jsem zabil jediného dalšího, kterého jsme potkali, tak to není zase taková výhra.

„Nepotřebuju tužku na oči.“ Podal jsem mu skleničku a baňatou láhev.

„Ano, ano. Dítě noci, to máš napsáno už v rodném listu. Když jsi byl malý, vytetovali ti na zadek číslo 666. Mám dojem, že už jsem to slyšel.“ Nalil si drink a já se ušklíbl, ale bylo to upřímnější než široký úsměv, který jsem předvedl před chvilkou. Robin mi umí zlepšit náladu. Je těžké stěžovat si a naříkat na děsivé dědictví, když se ke mně nechová jako k monstru, ale spíš jako k Mařence s pistolí. Oceňuju to, protože viděl, čím doopravdy můžu být. A není to žádná pohádková postava.

„Takže s tím případem to dopadlo špatně?“ Podržel před sebou krásně tvarovanou skleničku, přičichl k tekutině, nesouhlasně mlaskl a zavrtěl hlavou, ale stejně se napil.

„Hm.“ Pokrčil jsem rameny. „Dostali jsme zaplaceno. Lamii sežrali. Podle mýho to dopadlo dobře.“

„A to, že to byl únos, ani nestojí za řeč?“

Sklonil jsem hlavu a nechal si podlouhlé vlasy spadnout do tváře. Na rozdíl od bratrových tmavě blond vlasů já je mám černé. A kůži mám oproti té jeho olivově světlou. Společnou matku prozrazují jen šedé oči. A věděl jsem, že ty moje, jež právě vykukují zpoza černých pramenů, teď potemněly. „Už jsou to měsíce. Nech to plavat, jo?“ varoval jsem ho.

Znovu se napil. „Měsíce. Milénia. Celé věky. Co jsem si kruci myslel?“

„Nemyslel jsi,“ řekl jsem stroze.

K baru se připlížil vlkodlak. Uši měl připlácnuté k hlavě a nos krčil nechutí nad tím, jak ze mě cítil Ólfi. Bylo pro něj těžké říct si o pivo, protože to musel udělat s pusou plnou zubů jako vystřižených z Volání divočiny, ale ukázat na ně dovedl. Evidentně nebyl čistého původu, spíš byl součástí vlkodlačí populace upřednostňující recesivní vlčí geny. Ale ne, že bych ohledně toho měl předsudky. Jak bych mohl? Dal jsem mu pivo a nechal si vtípky o psích hračkách pro sebe. Jišijáš měl pravdu. Vážně to škodí obchodu, a on mi touhle prací vytrhl trn z paty.

Nevěděl jsem, jestli to pro Robina udělal jako tichou službičku, nebo aby ho namíchl. Jednou jsem se na to Vtipálka ptal a on úlisně odpověděl, že jestli tu práci nechci, byl by ze mě skvělý junior prodejce aut a že na mě čeká místo v jeho bazaru. Sakra, to teda ne. Nevím, jestli mám duši, nebo ne, ale jestli ano, nedám ji tak lehce. Jestli existuje ještě jistější cesta k zatracení než být prodejcem aut, já o ní nevím.

„Já myslím vždycky. Ty sice nechceš slyšet, co ti říkám, Kalibane, ale to je tvůj problém.“ Nalil si další skleničku. „Myšlení a mluvení mi jde ze všeho nejlíp.“

„No, mluvit teda fakt umíš,“ zabrblal jsem.

Uhladil si hnědé vlnité vlasy a upravil si tmavě hnědé sako, které měl oblečené přes sytě zelenou košili. Jen látka košile nebo saka musela stát víc, než je moje týdenní výplata. Sebral z baru láhev – protože si ji hodlal vzít s sebou – a vážně řekl: „Měl by sis s ní zkusit promluvit.“

Mluvil o Georgině – o George. Právě ji tenkrát unesli. Dostali jsme ji zpátky. Přežila to. I když to bylo jen tak tak – pro nás pro všechny. George je místní vědma… a tahle holka, tahle výjimečná holka si myslela, že bychom spolu mohli chodit. Jenže já vím svoje. A ačkoli svým způsobem projevila stejnou tvrdohlavost jako já, stejně vím svoje.

„Já s ní mluvím,“ bránil jsem se.

Postavil se a jantarová tekutina v láhvi se nepohnula ani o milimetr. Až budete na světě tak dlouho jako on, nejspíš se taky budete pohybovat lehce a s grácií. „Měl jsem na mysli, že by sis s ní měl opravdu promluvit, ne jednou za uherský rok otevřít tu neužitečnou pusu a neříct vůbec nic. Ale já si nad tím myju ruce. Prosím, klidně si znič všechny šance na milostný život, které máš. Já jdu ten svůj rozvíjet.“ Lascivně se na mě usmál. „Chceš hádat? Muž nebo žena? Nebo něco jiného? Jeden nebo tři? Rád se o své zážitky podělím s těmi, kdo nemají tolik štěstí.“

„Ne, díky,“ odmítl jsem. „Já radši nebudu mít tolik štěstí.“ I když v poslední době to není tak úplně pravda. „Aspoň si mám na co stěžovat.“

„Jako bys potřeboval záminku,“ odfrkl si.

„Počkej,“ řekl jsem, než stačil odejít. „Narazili jsme s Nikem v parku na těla. Pět. Visela na stromech jako nějaký zatracený ozdoby.“ A bylo to zatraceně děsivé. „Udělala by Černá Annisa něco takovýho?“

Už jsme o tom s Nikem diskutovali. Pokud byly ochotné ulovit si vlastní jídlo, proč by se obtěžovaly s unášením lamie? Neměli jsme na prozkoumání těl víc než pár minut – vnitřní hranice Central Parku není zrovna nejbezpečnější místo pro ohledávání mrtvol a hledání stop. „Dva muži, tři ženy.“ Jedna z nich byla spíš dívka… možná šestnáct let… měla dlouhé vlasy, z nichž jemnými kapkami stékala krev na trávník. „Všichni byli… sakra… jakoby okousaní. Rozervaní.“

Zamyslel se nad tím. „Černá Annisa? Možné to je. Nerady si odpírají požitky, takže by si možná sousto nebo dvě mohly dát, zatímco na vás čekaly. Pověsit oběti na strom?“ Mávnul rukou a naznačil houpající se tělo. „Radši mají jeskyně, ale kdyby bylo nejhůř?“ Pokrčil rameny. „Dokážou se přizpůsobit.“ Odmlčel se a pak rozvážně dodal: „Pět lidí? Nepříjemné.“ Postavil láhev zpátky přede mne a pobídl mě: „Jen pro jednou. Bakchus byl svým způsobem lékař.“ Pak na mě mávl a zmizel.

Za kratičký okamžik se vrátil Jišijáš a pozoroval, jak Robin mizí ve dveřích. Vypadal dost naštvaně – dokonce namíchnutě. A velice soustředěně. Byla to podivná kombinace. „Jo, jasně,“ zazubil jsem se a nalil si trošku Robinova dárku do sklenice. Nejsem piják, sotva se toho dotknu, ale Robin měl pravdu. Jeden panák neuškodí; může jen pomoct. „Máš pro něj slabost.“

Otočil se a upřeně se na mě zadíval. Pořád vypadal dost rozčíleně. „Arogantní bastard.“

„To je pravda, ale to na tom nic nemění.“ Přehodil jsem si utěrku přes rameno. „Koukal jsi mu na zadek, nelži.“ Nemám představu, jestli má Vtipálek pěkný zadek. Mě tohle zrovna moc nebere, ale všichni ostatní – a hlavně on sám – tvrdí, že to tak je. Možná že Jišijáš na to má vlastní názor. „Mimochodem, je to pěknej…“

Otočil se a odkráčel dřív, než jsem stačil větu dokončit. Vlastně dost pochybuju o tom, že zrovna tohle je ten důvod. Kdyby to tak bylo, Robin by odtud odcházel s peřím ve vlasech i v kalhotách a se samolibým úsměvem na tváři.

Pokrčil jsem rameny. To není moje starost. Alespoň do té doby, než se Robin dostane do potíží. A to se mu obvykle nestává. Umí se zatraceně dobře vyhýbat potížím. Naučil se to ještě dřív, než lidská rasa vůbec přišla na svět. Nevím, jak přesně je starý, ale počítám, že byly doby, kdy si třesoucí se předky lidí dával jako zákusek.

Ve čtyři jsem zavřel bar. Zametl jsem peří, srst a šupiny, zamkl dveře a zamířil domů. Náš byt je poměrně nedaleko od Devátého kruhu, na St. Mark’s Place, a pokaždé musím myslet na to, že bych se tam nemusel dostat… za poslední čtyři měsíce se mi to podařilo každou noc, ale mám pochybnosti. Napjatě jsem v každém tmavém koutě a na každé střeše hledal Ólfi. Za celou tu dobu jsem své příbuzné neviděl, ale byla to jen otázka času.

Když mi bylo čtrnáct, unesli mě a pak mě dva roky věznili. Totéž udělali loni, jen s malým rozdílem. Nechali mne posednout jistou bytostí a plánovali, že pro ně přetvořím svět k jejich obrazu. Když jsme jim tu laskavost oplatili tím, že jsme zničili skoro všechny zbytky jejich rasy, zmizeli na chvíli z dohledu. Mysleli jsme si, že jsou všichni mrtví, že je zabil pád obchoďáku, ale mýlili jsme se. A pokud se zmýlíte ohledně Ólfi, můžete si rovnou podřezat hrdlo a všechno ukončit. Bylo by to rozhodně míň bolestivé.

Ólfi dotáhli mučení k dokonalosti. Chodili po světě, už když tu byli dinosauři – dokonce ještě dřív. Tím pádem měli dost času na to, aby vybrousili techniku. A mají ji prvotřídní. Ještě pořád jsem si nevzpomněl, co mi během těch dvou let dělali. Pochybuju, že si vůbec někdy vzpomenu, aniž bych skončil na místě, kde se lidi potloukají v bačkorách a kelímek plný pilulek považují za oběd.

Ólfi se ale naneštěstí rozhodli, že za zradu rodu musím zaplatit. Před pár měsíci jsem v ruce držel jedinou věc, jež by nám pomohla dostat George zpátky. Pak se objevil jeden z nich, vytrhl mi tu věc z ruky a detailně mi popsal, jak přesně budu platit. A jak budou platit i ostatní – Niko a Robin, kteří pomohli s jejich zničením. Vezmou mi všechny, co pro mě něco znamenají, prostě proto, že jsou pro mě důležití. Mí přátelé a rodina přijdou na řadu dlouho přede mnou.

Jak už jsem říkal, Ólfi dotáhli mučení k dokonalosti. A to, že si dávají na čas, všechno jen zhoršuje. Jediné, co mě drží jakž takž při smyslech, je fakt, že Niko, Dobromila i Robin se o sebe dokážou postarat. A George se vyhýbám, jak to jen jde. Dokud k tomu mám co říct, Ólfi se o její existenci nikdy nedozvědí.

Samozřejmě že všechna ta příčetnost stojí na tom, že si odmítám připustit, jak neuvěřitelně dobří jsou Ólfi v zabíjení. Bůh ví, že mě i Nika při mnoha příležitostech málem zabili. Jsme dobří. Oni jsou lepší.

Vylezl jsem znaveně do schodů k našemu bytu. Cestou to bylo cítit zatuchlým pivem i něčím horším. Odemkl jsem dveře, otevřel je a hodil bundu na nejbližší volné místo… na podlahu.

„Můžeš ji zase sebrat. Musíme někam jít.“

„Kristepane. Je půl pátý ráno,“ zasténal jsem. Niko na mě čekal se založenýma rukama. V obličeji měl pobavený výraz, ale jinak vypadal dost vážně. Vlasy měl stažené dozadu do krátkého culíku. Kdysi to byl cop, jenž mu sahal až do pasu, ale věděl jsem, že té oběti nelituje. Udělal to pro mě a neočekával, že přežije dostatečně dlouho na to, aby si ho lidi na ulici pletli s Kojakem.

„Ano, je půl páté a čím déle tu budeme stát, tím později se vrátíme. Přepokládám, že rozumíš základnímu fungování času.“

„Dneska jsi v excelentní formě,“ odsekl jsem. „V podělaně bezvadný formě.“

„Ano, to, že se starám, abychom měli na nájem, je opravdu bezohledné.“ Naklonil hlavu a malinko se zamračil. „Co tvoje rameno?“

Při pohybu bylo jen nepatrně ztuhlé, ale on si toho stejně všiml. Zakroužil jsem s ním a snažil se nemrkat bolestí. „Jde to.“

„Říkal jsem ti, že servírování drinků to jen zhorší. Měl jsi říct Jišijášovi, že jsi zraněný a nemůžeš pracovat.“ Tak upřeně zíral na bundu na podlaze, že jsem ji s podrážděným povzdechem sebral.

„Bál jsem se, že mě promění v solnej sloup. A krom toho, už tak je jako na jehlách z toho, že tam pracuju. Podle něj jsem mrzout a je ze mě cítit Ólfi.“ Odfrkl jsem si. „A předpokládám, že na to nejsou deodoranty.“

Vyšli jsme na chodbu a vyrazili na cestu. Pořádně jsem zívl.

Niko mne uklidňoval: „Je to jenom proto, že všichni zákazníci už to vědí. Vyžvanili jim to vlkodlaci.“ Pak zaměřil pozornost na obvaz a díval se, jestli na něm není krev. Uklidnilo ho, že na něm nic nevidí, a pokračoval: „Kdyby nebylo jich, nikdo by to netušil.“

Niko se opravdu snaží, abych uvěřil, že se od ostatních zas tolik neliším. I když to není pravda, jsem mu za tu snahu pekelně vděčný. „Peri by to věděli,“ řekl jsem nepřítomně a zapnul si bundu. „Do haj-zlu, mám dojem, že věděj všechno. Přinejmenším všechno, co má co dělat s tím, kdo nebo co chodí do jejich baru. I když to vypadá, že Vtipálek je obalamutil.“

„Obalamutil?“ Niko povytáhl obočí.

„Snažím se rozšířit si slovník.“ Zazubil jsem se. „Jen kvůli tobě. A teď mi řekni, kam to sakra jdeme.“

„Do Metropolitního muzea. Setkáme se tam s Dobromilou. Je ve správní radě. Dostala se k tomu přes jednoho ze svých manželů. Mají tam nějaké potíže. Kurátorka je její dobrá přítelkyně. Není to lidská bytost a nechce v tomto případě volat policii. Prý je to práce spíš pro nás.“

„Nakopat jim zadek a zjistit jména?“ Znovu jsem zívl. Radši bych ve sladkém spánku zapomenul na bláznivé stařeny a visící těla.

„Tak zřídka se jich ptáme na jména, že si nejsem jistý, jestli to vůbec má cenu.“

* * *

O půl hodiny a jednu jízdu šestkou později jsme stáli před muzeem a bušili na obrovské dveře. Nikdo nepřišel. „Asi jim moc často nenosí pizzu, co?“ zamumlal jsem a pak jsem znovu zabušil.

„Co abych zavolal Dobromile, aby nás pustila dovnitř? Uvědomuji si, že je to smělý plán, ale nezatracuj ho tak rychle,“ řekl Niko suše. Právě když bral do ruky telefon, otevřela Dobromila spolu s další ženou dveře. Ta žena – kurátorka – byla o třicet centimetrů vyšší než Dobromila… nejmíň. Byla určitě vyšší než já i Niko. Vlasy bronzové barvy měla stažené do těsného copu. Oči měla ledově modré a její poprsí, to byl samostatný objekt. Dokázal jsem si velice živě představit, že by na sobě místo šedého obleku mohla mít zbroj a na hlavě helmu s rohy.

„Valkýra?“ zamumlal jsem k Nikovi.

„Chybí jí havraní peří,“ odpověděl mi tiše. „Ale máš pravdu. Skvělé. Učíš se, i když pomalu.“

Popošli jsme s Nikem trochu blíž a vzhlédli k ní. Chystal jsem se jí nabídnout ruku, ale pak jsem se rozhodl, že ji potřebuju k boji a k jiným… ehm… nočním aktivitám. A ona vypadala, že by mi byla schopna urvat celou paži a používat ji jako drbátko na záda. Niko byl statečnější, natáhl ruku a vážně řekl: „Dobromilin přítel je i náš přítel.“

Obrovská ruka pevně stiskla tu Nikovu. „Sangrida Odinsdótti-rová.“

„Niko Leandros. To je můj bratr Kal.“ Dodnes mi odmítá říkat Kaliban. Na význam jména, jež mi dala naše milující matka, ani na chvíli nezapomínám. Ještě dřív, než jsem si dokázal přečíst dětské knížky, natožpak Shakespeara, mi nadšeně sdělila, že monstrum si zaslouží být pojmenované po monstru.

Máma věděla, jak si to užít. Jen pomalu jsem si zvykal na to, že ostatní to jméno používají… znají význam mého jména, ale ne záměr, s nímž mi bylo dáno. Navíc si musím zvykat na to, že tu vůbec jsou nějací ostatní. Celé roky jsme s Nikem žili sami na útěku. Teď jsou tu najednou kamarádi a milenky. Občas mi to ještě pořád zatraceně motá hlavu.

Dobromila je jedna z nich. Niko a ona – kruci, byli stvořeni jeden pro druhého, i když je mezi nimi několikasetletý rozdíl. Navzdory tomu, že ve vlasech se jí mísily pruhy tmavě čokoládové a světlé blond a měla je stažené do týla jako amazonka a oči měla v barvě fialek, byla jemně krásná. Exotické barvy jí nedodávají na divokosti a nezasahují do jejího vnitřního klidu. Samozřejmě že kromě toho klidu umí být taky smrtící. V tom jsou si s mým bratrem hodně podobní. Teď jemně povytáhla koutky úst v úsměvu, jenž patřil jen jemu. „Děkuji, že jste přišli, Niko. Kale. Vím, že za sebou oba máte dlouhou noc.“ Na kratičký moment se prsty dotkla Nikovy paže a pak ustoupila zpátky do muzea.

Sangrida vykročila za ní a my je následovali. Uvnitř muzea to vypadalo stejně, jako když mě tam Niko posledně dotáhl na výstavu řemesel, umění a vůbec historie. Co já vím. Mám radši Přírodopisné muzeum. Dinosauři. Kdo by neměl rád dinosaury? Pamatuju si, že jsem byl na výstavě, kde měli tyranosaura v životní velikosti. Robin jednou říkal, že Ólfi je honili ve smečkách… ani ne tak kvůli jídlu jako spíš pro zábavu.

Jo… pro legraci.

„Takže co se děje, Dobromilo?“ zeptal jsem se a zvuk mého hlasu se odrážel od mramoru.

Místo Dobromily odpověděla Sangrida. „Došlo k incidentu s jedním z exponátů.“

„Krádež?“ optal se Niko. „Dobromila ví, že se specializujeme na něco jiného.“

„Ne, nebylo to ukradeno.“ Kráčela dlouhými, mohutnými kroky. „Ne tak docela.“ Její hlas zněl poněkud hrdelně, ale bylo to sotva znát. „Bude nejlepší, když se podíváte sami.“

Vešli jsme do oddělení zbraní a výzbroje a prošli kolem výstavky brnění. Jedna z chodeb byla označena nápisem „Slavní sérioví vrazi z historie i legend“.

„Zábavné,“ poznamenal Niko ironicky. „Kam se hrabe impresio-nismus.“

Sangrida si podrážděně povzdechla. „Je to příšerná putovní výstava. Je za to zodpovědná správní rada, ať jsou prokletí. Samozřejmě až na tebe, Dobromilo,“ dodala nevrle. „To ti supi a hyeny z rady. Jsou toho názoru, že senzace zvýší návštěvnost. První exponát vpravo bude samozřejmě Jack Rozparovač.“

Dobromile se při zmínce toho jména přes tvář mihl náznak spokojeného úsměvu a já pomyslel na to, že Jack zmizel a nikdo už o něm neslyšel. Sérioví vrazi většinou sami nepřestanou, dokud je nechytí nebo někdo nezastaví. Je možné, že v časech, kdy se upíři ještě spoléhali na krev, ji Dobromila vysávala někomu, kdo zase proléval krev jiných. Zastavil jsem se, abych se přes sklo podíval na staré dopisy, fotky a dobové zbraně, jež se možná podobaly těm, které byly použity, ale Dobromila mě chytla za paži a popohnala dál. „Už tehdy měl rád pozornost. Co abychom mu ji raději odepřeli?“ Po tom, co jsem viděl na fotkách, mi ani nebylo líto, že musím jít pryč. Něco podobného jsem v živých barvách viděl jen před pár hodinami.

O pár exponátů dál se Sangrida zastavila. Sklo vitríny bylo černé… jakoby sežehnuté explozí. Všude ležely střepy.

„Schránka vybuchla zevnitř,“ poukázal Niko, zjevně zaujatý. „Sklo je jen na zemi, přímo ve vitríně žádné není.“

Na zemi ležela kamenná dóza, jejíž víko bylo roztříštěné na kousky, které se válely všude kolem. Do jednoho jsem šťouchl špičkou boty. Historický artefakt, nebo ne, víc škody už určitě nenadělám. „Co v tom bylo?“

„Popel. Úlomky kostí.“ Sangrida zavrtěla hlavou a v obličeji se jí zračily obavy. „Sawney.“

„Sawney?“ zopakoval jsem zvědavě, ale Niko mě okamžitě přerušil.

„Sawney Beane? Skotský masový vrah?“ Poklekl, aby se na dózu podíval zblízka. „Ten kanibal? Vím, že ženy a děti z klanu spálili, ale muže prý popravili jiným způsobem.“

„Nikdo neví přesně, co se vlastně stalo. Nikdo, kdo tam nebyl.“ V duchu jsem si poznamenal, že se musím zeptat Vtipálka. Jestli tam nebyl on, tak určitě zná někoho, kdo ano. Sangrida pokračovala: „Samozřejmě že lidé si nejsou jistí, jestli byl Sawney skutečný, nebo ne, ale my víme svoje. A i když snědl skoro tisíc lidí, nebyl to tak úplně kanibal, protože to nebyl člověk.“ Podívala se na rozbitou dózu a opravila se: „Není to člověk.“

Z pusy se mi dralo hned několik důležitých slov: tisíc lidí a není člověk. Začal jsem tím, co mě momentálně zajímalo nejvíc.

„Není?“ opakoval jsem. „Povstal zpátky z popela a kostí? Do haj-zlu, to teda ani omylem.“

Sangrida nad tím výběrem slov ani nemrkla. Počítám, že když se pár století pohybujete mezi bojovníky, zvyknete si na to. Nepochyboval jsem, že by mě byla schopná ubít nadávkami… a pravděpodobně by mě u toho jednou rukou držela při zemi a ve druhé třímala žejdlík piva. „Nejsem si jistá. Nikdy jsem o ničem takovém v souvislosti s ním neslyšela, ale nechci riskovat.“

Exploze zevnitř, chybějící zbytky – chápal jsem, co tím myslí. „Bylo ve vitríně ještě něco jiného?“

Zamračila se. „Jeho kosa. Nebo alespoň tvrdili, že je to jeho kosa. Byla jednoruční, jeho oblíbená zbraň. Taky chybí.“

Tak tohle je definice toho, když se něco nevyvíjí ani trochu dobře, no ne?

3

Do začátku pracovní doby zbývaly dvě hodiny. Za tu dobu jsme neměli šanci prohledat celé muzeum včetně podzemních prostor, kde se skladují nepoužívané sbírky. Prošli jsme tedy první patro a našli poničené kovové dveře vytržené z pantů. To mluvilo za vše. Jasné jako facka. Buď odtud kousky Sawneyho někdo odnesl, nebo Sawney odešel po svých.

Plni dojmů z těch dobrých zpráv jsme muzeum opustili, aby Sangrida mohla spustit alarm a zavolat policii. Bezpečnostní služba – její speciální bezpečnostní služba – využila pětiminutového prodlení naprogramovaného v systému a okamžitě po incidentu alarm vypnula. O tom prodlení správní rada určitě nic neví. V budově je spousta starých věcí a ne všechny jsou tak docela „neaktivní“, abych tak řekl. Ještě než se ukážou oficiální orgány, muselo se všechno zkontrolovat. Teď, když to bylo provedeno, mohla si Sangrida zahrát na vyděšenou kurátorku. No, s její postavou vlastně spíš na mírně znepokojenou kurátorku.

Když jsme se s Nikem konečně dostali do našeho bytu na St. Mark’s Place, přál jsem si, abych jí do zad mohl vrazit železnou tyč, protože jsem byl na pokraji totálního vyčerpání. Něco na povzbuzení by bylo fajn. Zeširoka jsem zívl. „Myslíš, že to, co jsme viděli v parku, byla Sawneyho práce?“

Niko vykládal svoje zbraně na kuchyňský stůl. „Myslím, že toho nevíme dost, abychom mohli vyvozovat závěry. To, co jsme viděli, je schopna udělat spousta různých stvoření. Mohl to být i někdo slabší než ten, kdo zabil víc jak tisíc lidí.“ Položil na stůl poslední čepel. „Ale povstat z popela a kousků kostí, to by vyžadovalo obrovské množství energie, a ten někdo by pak musel načerpat sílu. Sawney neměl čas brát si těla s sebou, rozhodně ne, pokud je na útěku.“

„Jinými slovy, kdo ví?“

„Ano, přesně tak,“ přisvědčil s lehkým úšklebkem.

„Bylo by fajn dělat si starosti jen s jedním masovým vrahem. Naděje umírá poslední a tak dál. Jdu si dát sprchu a pak jdu do postele. Už mě nebaví smrdět jako děravej sud od piva.“

„Velice příhodné. Mě už nebaví čichat děravý sud od piva.“ Zamířil do svého pokoje a cestou prohodil: „O koupelnu je postaráno.“

Nikdy na to nezapomene, ale většinou mi to stejně říká. A vždycky to říká tak, jako by bylo úplně v pořádku zabezpečovat koupelnu jako nepřátelské hnízdo. Jako bych neměl pekelně divnou fobii – i když už pomalu slábne.

Když jsem vešel dovnitř, bylo zrcadlo zakryté ručníkem, přesně jak říkal. Vím, že je Temník pryč. Už nikdy žádným zrcadlem nepřijde, ale fakt, že můžu mít v bytě znovu zrcadlo, i když je zakryté, to je docela úspěch. Ólfi mi ukradli tělo a pokusili se mi ukrást i mysl. Temník mě ovládl a pohltil mou duši. Díky Nikově a Robinově pomoci to naštěstí bylo jen dočasné, ale na takový zážitek se nezapomíná. A taky se s ním jen tak nevyrovnáte.

Zaklepal jsem přes ručník na sklo a zamumlal: „Shnij v pekle, ty parchante.“

Po sprše jsem spal asi pět hodin a pak jsem musel zase vstát. Už jsme s Nikem prodiskutovali, co dál. Lépe řečeno, kdo dál. Když jsme v poledne dorazili do Robinova bytu v Chelsea, zrovna se hrabal z postele.

Otevřel nám v hedvábných kalhotách od pyžama, rozvázaném hedvábném županu a s pořádnou náloží ranní rozmrzelosti. Ospale a s mizernou náladou na nás mžoural nad kouřícím hrnkem kafe a mumlal: „Kdo… co…“ Vzdal to, zajel si rukou do rozcuchaných vlasů a pořádně se napil. Zelené oči se po dávce životodárného kofeinu rozzářily a jemu se ze sebe podařilo dostat celou větu: „Proč? Proč jste tu, vy mizerná stvoření, v hodinu, na niž by plivl i Apollón?“

„Jdeme navštívit tvůj mozek.“ Plácl jsem sebou na gauč tak veliký, že by se tam klidně mohly pořádat orgie. Kruci, tady mluvíme o Robinovi. Nepochybuju o tom, že tam k orgiím skutečně došlo. „Jo, a mimochodem, vrátnej Bob říkal, že sdružení vlastníků bytů zavrhlo tvůj návrh, že by na každým patře měl bejt automat na kondomy.“

„Puritánský bastardi,“ zamumlal. „I mně někdy dojdou.“ Nejsem si jistý, proč je vlastně používá. Nikdo s ním nemůže otěhotnět. Pukové se rozmnožují jinak. Vlastně nevím přesně jak, a upřímně, vyhovuje mi to. A co se týče dalšího využití kondomů… nemyslím si, že by Vtipálka nějak ohrožovaly pohlavní choroby… alespoň ne ty lidské. Tenhle proud myšlenek mne zavedl na místa, kam se má mysl vůbec netoužila podívat… upíří kapavka, skřetí pásový opar a kdo ví, co sakra dalšího. Zatímco jsem se na to snažil rychle zapomenout, zavřel Robin za Nikem dveře a nedbale mávl ke kuchyni. „Kafe. Čaj. Tam.“ S tímto výmluvným pozváním se sesunul na gauč vedle mě a okamžitě usnul. Hrnek s kávou zůstal jako zázrakem ve vzpřímené poloze a ani se nehnul.

Zavrtěl jsem hlavou a štípl ho do ucha. „Vstávej, Šípková Růženko.“

„S tou to teda stálo pěkně za prd,“ zamumlal a plácl mě přes ruku, až to pořádně zabolelo. „A ještě pořád jste mi neřekli, proč mi ničíte nádherné ráno plné postkoitálního lenošení.“

„Sawney Beane,“ pronesl Niko a opřel se o bar s mramorovou deskou, jenž odděloval kuchyni od obývacího pokoje. Založil si ruce na prsou, ignoroval bublající kávovar a upřeně se na Robina zadíval. „Možná se vrátil.“

Pokud jsme čekali silnou reakci, byli jsme zklamáni. Vtipálek si povzdechl, pootevřel víčka, zavrčel a napil se kafe. „Takže to není tak špatný, co?“ řekl jsem s úlevou. „Ten zkurvysyn nesnědl tisíc lidí.“

„Tisíc?“ odfrkl si. „To těžko. Možná tak šest set. Nanejvýš sedm set.“

Ale kruci.

Chystal jsem se vložit si hlavu do dlaní, když vtom se od dveří ozvalo rachocení – velice dlouhé a důrazné rachocení, které říkalo „jdu dovnitř“ tak jasně, jako by to někdo křičel už od dveří.

„Á, moje hospodyně,“ řekl Robin pobaveně a v mžiku byl úplně čilý – řekl bych, že to náhlé oživení vycházelo tomu parchantovi přímo z rozkroku. „Seraglio by nerada přihlížela některým mým exotičtějším zábavám. Navíc se mi zdá, že neschvaluje nahotu. Rozhodně ne tu moji.“ Položil hrnek na kus leštěného křišťálu maskujícího se za stolek a postavil se. „Pokud uvážíme, že její jméno znamená harém, je to poněkud podivné, ale každému, co jeho jest. Pokud někdo nedokáže ocenit tak nádherné umělecké dílo, jakým je moje tělo…“ Roztáhl paže, aby se ukázal v celé kráse. „Pak musím respektovat patologický stav jeho mysli a žít si dál po svém.“

Zavázal si župan a zářivě se usmál na Seraglio, která právě vstupovala do místnosti. Úsměv se od jejího kamenného obličeje odrazil bez jakéhokoli efektu. „Vypadáte… profesionálně jako vždy, madam. Vzduch přímo jiskří výkonností, v níž se vám nikdo nevyrovná.“ Mrkl na mě a na Nika. „Seraglio mi dala velice jasně najevo, že komplimenty osobní povahy nejsou vítány a má čtyři bratry, kteří by mi to velice ochotně vysvětlili. Takže se chovám slušně, jakkoliv je to obtížné.“

Díval se, jak se pustila do práce, a bylo vidět, že si myslí, že je to škoda. Seraglio byla krásná, jak to jen šlo. Měla dokonalou broskvovou pleť, velké černé oči, na nichž nebyl poznat věk, a lesklé černé vlasy, které měla vyčesané do vysokého drdolu. Hádal bych jí pětatřicet, ale mohlo jí klidně být o deset víc nebo míň. Byla docela malá, ale nepatřila mezi nadpřirozené bytosti. Byla člověk, ale měřila sotva metr dvacet – odborně řečeno, byla trpasličího vzrůstu. A jestli ona nebyla důkazem, že občas se matce přírodě něco povede, tak už nevím.

„Díváte se na mě, pane Kamaráde?“ Její hlas připomněl med z pomerančových květů, tillandsii a ostružiníkové trny. Georgie nebo někde tím směrem. Kdysi jsme tam žili v karavanovém tábořišti; rozpoznal jsem protáhlý tón a podivný přízvuk na r. Slova se ozývala zezdola, protože se ohnula, aby ze skříňky v kuchyni vytáhla čisticí prostředky. Robin pozoroval, jak se jí kalhoty od uniformy obtáhly kolem kulatého pozadí a lascivně se usmál.

„Ne, madam,“ zalhal vážným tónem. „Raději bych si vyrval oči z důlků, než abych vám prokázal takovou neúctu.“

Obrátil jsem oči v sloup a ona se na puka skepticky zadívala. „No, pane, pokud v tomto pohledu potřebujete pomoc, stačí říct. Mám kleštičky na led, které by se skvěle hodily,“ nabídla nevzrušeně a pak se vrátila zpátky k práci. „A teď si jděte hrát, děti. Mám práci.“ Rukou plnou prstenů významně mávla, aby nás odehnala pryč.

A tak jsme vyrazili někam, kde bychom mohli probrat těch „nanejvýš sedm set“. Robin se oblékl a pak rozhodl, že k obědu se budou skvěle hodit kanibalské historky. Restauraci vybral sám, protože poté, co jsem ho zavedl do bufetu, kde toho můžete sníst, kolik chcete, a to za čtyři dolary, už mě nikdy vybírat nenechá. Tohle místo ale vypadalo zajímavě a já si pro jednou nechal zajít chuť na výtečný jarní závitek za dvacet pět centů. Restaurace zvenčí nevypadala nic moc – pár zašlých oken a omšelá markýza, ale vevnitř to bylo něco jiného. Stoly byly staré, z tmavého dřeva s mozaikou na desce, a židle… ty byly pekelně ošklivé. Místo nohou měly vyřezané zvířecí tlapy a byly na nich ošoupané sametové sedáky. Vypadaly jako z Drákulova hradu. Od stropu viselo několik různorodých lustrů. Některé byly z tepaného kovu, jiné z podivně vyfoukaného skla a některé vypadaly, jako by je daly dohromady děti ze školky, které měly spoustu nadšení, ale absolutně žádný talent. Jenže všechny věci na tom místě měly něco společného… všechno to bylo hrozně staré. Přímo starožitné, a viděl jsem, že Robinovi se to líbí.

Objednal nám nějaké jídlo, které se jmenovalo Tavuk Gogsu4 a pak se začal věnovat našemu problému. „Je to turecké.“ Odvelel číšníka mávnutím pryč, dřív než jsme se s Nikem vůbec stačili podívat do menu. „Je to skvělé. Věřte mi. Složíte mi k nohám děkovné obětiny. A teď, co je se staroušem Sawneym? Jo, mimochodem, nebyl to kanibal, protože to nebyl…“

„Člověk. Ano, to už víme,“ přerušil ho Niko. „Dobromilina známá v muzeu nám řekla alespoň to, že to nebyl člověk. Neřekla ale přesně, co tedy byl.“

„Rudá čapka,“ řekl Robin nepřítomně a nechal si od číšníka naservírovat drink. „Zkuste to. Kalhúa, sója, med… je to hodně podobné medovině, kterou jsem pil v Římě ještě před dobou císaře Nera. Docela chutné.“

Vyměnili jsme si s Nikem rezignované pohledy, vzdali to a napili se. Robin funguje ve vtipálkovském časovém pásmu a pouhý člověk nebo hybrid mezi člověkem a Ólfi na tom nemůže nic změnit. Niko zdvořile polkl a pak postavil sklenici na stůl. „Sawney je Rudá čapka? Nevěděl jsem, že jsou tak nebezpeční. A proč to lidské jméno?“

S velkými obtížemi jsem polkl. Odsunul jsem sklenici stranou a ohrnul ret. Tenhle hnus si starověký Řím klidně může nechat. „Co je Rudá čapka? Druh skřeta, ne?“

„Skotsko-anglická legenda,“ poučil mě Niko. „Říká se, že vraždili pocestné a pak si v krvi obětí máčeli čepice, proto Rudá čapka.“

„A ty opice, co šíří lidové pověsti, to zase jednou pomotaly. Čepice máčené v krvi.“ Robin se zamračil na svůj drink. „Ano, to je opravdu děsivé. Vraždící zlo v čepičce. A možná nosí i krátké kalhotky a kšandy. Copak ten teror nikdy neskončí?“

„Takže nenosí čepici?“ optal se Niko klidně.

„Ne.“ Robin dopil obsah sklenice a okamžitě se natáhl po té, kterou jsem odložil já. „Patlají si krev na vlasy. Mají na hlavě zacuchanou změť slepenou zaschlou krví. Páchne to až do nebes. Jsou to nepříjemná, špinavá a ohavná stvoření, ale nebezpečí představují jen pro nepozorné lidi nebo naprosté tupce. Jenže…“ Cinkl mou teď už prázdnou sklenicí o tu svou a zamračil se. „Sawney Beane byl trochu jiný. Je trochu jiný, řekl bych, pokud je pravda to, co říkáte, a on se vrátil. Je to docela zajímavý trik a nevěděl jsem, že je něčeho takového schopný. Pořád mám pochybnosti.“ Povzdychl si, opřel se a založil si ruce na břiše. „Jenže on byl schopen dělat spoustu věcí. A co se týče lidského jména, kdo ví? Kvůli lidem? Stýkají se s nimi často. Potřebují je oklamat. A pak sežrat.“ Pokrčil rameny.

„Pak je tedy legenda o Sawneym Beanovi, jak ji známe, převážně pravdivá?“ Niko si přehazoval servírovací nůž z dlaně na hřbet ruky a zpátky. Oběd není omluvou pro to, abyste nechali příležitost k cvičení ležet ladem. „V patnáctém století se svým incestním klanem okrádal a vraždil pocestné. Odtáhli oběti do jeskyně v Bannane Head, zavěsili je na háky, roztrhali je na kusy a pak snědli. Říkáš, že obětí bylo o pár set míň, ale v podstatě je to pravda?“

„Až na ten incest.“ Vtipálek se zářivě usmál na číšníka, který si právě tenhle okamžik vybral k tomu, aby nám donesl jídlo. „Jsou to bratři,“ řekl číšníkovi a smutně potřásl hlavou. „Říkám jim, že je hezké být si blízcí, že rodina je fajn, ale neměli by tak rychle zavrhovat ostatní možnosti.“

Pokusil jsem se ho nakopnout, ale jediným výsledkem bylo, že jsem si narazil palec o nohu židle. Robin i Niko se na mě zklamaně podívali – u Robina to byla potměšilost, ale u Nika to bylo upřímné. „Později si zacvičíme v parku,“ nařídil mi bratr. „Pokud ti na dětském hřišti najdeme vhodného soupeře.“

Tou dobou už se číšníkovi podařilo uprchnout a Robin pokračoval. „Rudé čapky na incest moc nejsou. To je typicky lidský výmysl. Vraždy a kanibalismus prostě nebyly pro příběh dostatečně šťavnaté.“

Zatímco pokračoval, zabodl jsem pochybovačně vidličku do bledé hromádky na talíři před sebou. „Ve skutečnosti se spolu Rudé čapky ani moc nedruží. Nesnáší se. Muži a ženy ještě víc. Tím pádem mají nejrychlejší rozmnožovací proces na světě. Dovnitř, ven, potřesení rukou, nashle za rok – takhle se mezi sebou nenávidí. A právě proto byl Sawney jedinečný. Podařilo se mu shromáždit víc než čtyřicet Rudých čapek. Společně zabíjeli, žili a během toho všeho se nezkoušeli sežrat navzájem… ohromující.“ Vzal si další sousto.

„A co zbytek pověsti?“ zeptal se Niko, který jídlo prozatím ignoroval. „To, jak skončili.“

„To je pravda jen napůl. Podle pověsti byly ženy a děti upáleny a muži vykrváceli, protože jim usekli ruce a nohy. Ve skutečnosti tam žádné ženy a děti nebyly. Byli tam jen muži a lidi je upálili všechny. Slyšel jsem, že jejich vůdci, Sawneymu, věnovali obzvláštní pozornost a upálili ho bokem. Pokud byly jeho zbytky shromážděny a nasypány do soudku, pak předpokládám, že je to pravda.“ Vůbec se nenechal otrávit předmětem hovoru a dál si nadšeně užíval oběd.

„Jak se sakra bandě lidí podařilo ty chlápky chytit a zabít?“ Nakonec jsem to vzdal a nabral si kousek té podivnosti před sebou. Vypadalo to i vonělo jako pudink s příchutí kuřete. Taky to tak chutnalo, ale navíc to bylo sladké a se skořicí. Nebylo to tak špatné.

„Jak se jim to povedlo?“ Lehce pokrčil rameny. „Měli armádu. Doslova. Pokud se chystáte pokračovat v jejich práci, jste tak trochu na hlavu.“

„A co na to říkáš ty?“ Niko si zase začal hrát s nožem. Z dlaně na hřbet ruky a zpátky do dlaně. Číšníci to představení pozorovali přes celou restauraci – někteří tiše a obdivně hvízdali a další vypadali poněkud znepokojeně.

„Radil bych vám, abyste od toho dali ruce pryč,“ řekl Robin trochu zahořkle. „Nabízí vám někdo peníze za to, že se budete honit za čímsi, z čeho by se mohl vyklubat jen přízrak? Někdo se nabízí? Haló?“ Přiložil si ruku k uchu. „Co? Žádná odpověď. Quel surprise5.“

„A pokud je to pravda? Jestli je Sawney zpět… pokud není jen přízrak, jak doufáš, co bys nám radil pak?“ odporoval mu Niko a přehodil si nůž tak, že jeho rukojetí lehce ťukal o stůl.

Robin se vrátil zpátky k jídlu. „Možná bude držet dietu. Je už starší. Věk přidává centimetry v pasu.“ Podíval se na Nika a set-kal se s jeho trpělivým pohledem. „No tak jo,“ zamumlal. „O siru Beanovi už toho víc nevím, ale mám přítele, který by mohl vědět víc – Wahanketa. No, přítel je asi trochu silné slovo… je to spíš známý. Rád shromažďuje fakta a strká prsty do lecčeho.“ Pak samolibě dodal: „Znám spoustu lidí.“

„Jo, znáš spoustu lidí,“ poznamenal jsem kysele při vzpomínce na dalšího z jeho informátorů, Abbagora, který se nás snažil zabít… dvakrát. „Až moc.“

Ukázalo se ale, že Wahanket není tak špatný jako Abbagor. Je podobně podivný, ale nemá tak vražedné choutky. A žije v muzeu, z něhož jsme odešli jen před několika hodinami, takže by o Sawneym a jeho Velkém útěku měl vědět víc než kdokoli jiný.

* * *

Stanice na Osmdesáté šesté nám začínala být už opravdu dobře známá. Poté co jsme opustili metro a chvíli šli po Páté Avenue, jsme se ocitli tam, kde jsme začali. Metropolitní muzeum bylo nacpané k prasknutí. Byly tam procházející se dvojice, hordy turistů ze všech možných zemí, osamocení lidé a tlupy pekelně řvoucích školních zájezdů. Slušné vychování zřejmě dětičky nechaly v autobuse; když se řítily kolem, vypadala otráveně i prázdná brnění. Prodírali jsme se vpřed a Vtipálek mumlal něco o ztraceném umění obětování dětí. V jednom křídle se zastavil před bustou s prázdnýma mramorovýma očima a ušklíbajícími se bílými rty. „Caligulo, ty pitomče.“ Zavrtěl hlavou. „Říkal jsem mu, že koně nejsou zrovna monogamní, ale copak mě poslouchal? Ne, ani na vteřinu. Šílenství, tyranie a pořádně podělanej milostnej život, to byl Botička.“ Povzdechl si. „Uspořádal ale několik opravdu skvělých večírků.“

Pokrčil nad tou nostalgií rameny a odvedl nás chodbou pryč z výstavní síně, pak jsme zahnuli do jiné chodby a ta nás dovedla až k zamčeným dveřím, na nichž bylo napsáno „Nepovolaným vstup zakázán“. Niko navrhl: „Jsem si jistý, že Sangrida Odinsdóttirová by nám půjčila klíč.“

„Prosím. Urážíš mne.“ Robin poslal přes rameno jasně zelený pohled a pak vytáhl z kapsy malý svazek kovových nástrojů. „Ne že by to v některých situacích nebylo povzbuzující.“

Niko nechal servírovací nůž v restauraci a momentálně se žádným jiným necvičil, ale aspoň varovně povytáhl obočí. „Nerozumíš legraci,“ zamumlal Robin a pokračoval v práci. „Naprosto ti chybí smysl pro humor.“

Během několika vteřin jsme se ocitli na schodech a zamířili dolů do temnoty. Schody končily v bludišti skladovacích prostor. „Wahanket, nebo taky Hank, jak mu rád říkám, býval nahoře a míchal se do všeho, abych tak řekl, ale nakonec ho odsunuli sem dolů spolu s dalšími nepotřebnými exponáty. Myslím, že tady se mu líbí víc. Tma, stísněný prostor, je tu cítit zatuchlina… vypadá to tady víc jako doma.“

„A kde má sakra domov?“ Uhnul jsem do strany a prošel mezi dvěma řadami beden. „Ve fotbalový šatně?“

„Ne tak docela.“ Robin vytáhl malou baterku a rozsvítil ji. Světla u stropu buď nefungovala, nebo jeho kamarád nemá světlo zrovna v lásce. Šli jsme dál a přišli do otevřeného prostoru, který byl obložený nahromaděnými bednami tak, že to vypadalo jako Stonehenge. Neviděli jsme žádné známky toho, že by tu někdo bydlel, ale Robin se zastavil a zavolal. Jeho hlas se v prázdném prostoru odrážel. „Hanku? Máš tady návštěvu!“ zvolal vesele.

Následovalo dlouhé ticho a pak se z temnoty ozval sykavý hlas, suchý jako prach a drsný jako písek. „Dlouho jsme se neviděli, Petře Pane. Opravdu moc, moc dlouho.“

„Dám chlápkovi video a pár filmů od Disneyho, a dočkám se takového vděku,“ zavrčel Vtipálek. „Přivedl jsem kamarády, Hanku. Zkus mne před nimi nezesměšňovat a říkej mi jen Pane, ano?“

Ze tmy vystoupila do matného světla baterky hnědá postava. Vypadala, jako by se skládala pouze z kostí a pryskyřicí zpevněných obvazů. Jediné, co bylo vidět z obličeje, byla díra místo nosu a prázdné oční důlky. Vypadal přesně jako padouch ze všech mizerných filmů o mumiích, na které jsem se díval jako dítě. Jen nebyl tak pomalý jako mumie z filmů. Vůbec nebyl pomalý. Proplétal se mezi stíny rychle jako štír a tiše jako had. A třešničkou na dortu byl pak kovbojský klobouk. Zajímalo by mě, jestli Sangrida ví, jakého tu má squattera. Nebo jestli ví, že vykrádá…

„Ztráty a nálezy, co, Hanku?“ Robin se usadil na bednu a naklonil hlavu. „Sluší ti to. Vypadáš drsně.“

Chtivé kostěné prsty oříškové barvy přejely po krempě kovbojského klobouku. „Je to královská koruna.“ Roztáhl ústa do širokého šklebu a odhalil zčernalé pahýly zubů, kožovitý pokroucený jazyk a napjaté šlachy na rozkládajících se čelistech.

Mohlo to být legrační – mumie, která se jmenuje Hank a má kovbojský klobouk – ale dívali jsme se v podstatě na mrtvolu ověšenou kousky sušeného masa. A to maso nebylo hovězí, ale lidské. Nebylo to legrační. Mohli jste ho navléct do ženských šatů a pořád by to nebylo legrační. Jako zdechlina oblečená do baletní sukýnky. Bylo to děsivé a odpudivé.

„Nejblíž ke králům jsi měl, když jsi jim kradl zaprášený mumifikovaný genitálie, abys z nich vařil lektvary,“ poznamenal posměšně puk a zase zvážněl. Když se naskytne příležitost k urážce, nenechá se Robin nikdy ovlivnit logikou. „Niko, Kale, tohle je Hank… Wahanket. Je to učenec. Z těch dob, kdy se vědomosti rovnaly moci. Byl velekněz nějakýho potrhlýho egyptskýho boha. Taky byl učitel jednoho nebo dvou nevýznamných faraónů. Nebo pěti či šesti. Možná dokonce deseti nebo dvanácti. Jen Hank ví jistě, u kolika dynastií tahal za provázky. A nechce to říct.“ Nesouhlasně mlaskl. „Nemyslím, že byl kdy člověkem, ačkoliv to taky nechce říct. Ale je to jediná chodící a mluvící mumie, s jakou jsem se kdy setkal. Ty lidské jen tak leží jako holka na nepovedeným rande.“

Wahanket napjatě sevřel čelisti a v prázdných očních důlcích křehké lebky se mu rozsvítily žluté plamínky. Nebylo to jako sluneční světlo – spíš jako světélkování neznámého stvoření, jež se plíží jeskynní tmou. Matné, blikající a chladnokrevné. Slyšel jsem, jak mu něco bzučí v krku – mohlo to být chřestění zatuhlých hlasivek nebo taky příval namíchnutých kobylek rojících se z prázdné hloubky jeho hrudníku. Neměl jsem nejmenší chuť to zjišťovat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Běsnění.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.