SANJÚTEI ENČÓ

PIVOŇKOVÁ LUCERNA

Překlad Věna Hrdličková

Translation © Věna Hrdličková, 1984, 2013

Cover illustration © Hana Vyoralová, 2013

Cover design © David Hanousek, 2013

ISBN 978-80-87561-20-1 (epub)

ISBN 978-80-87561-21-8 (mobi)

OBSAH

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

6. KAPITOLA

7. KAPITOLA

8. KAPITOLA

9. KAPITOLA

10. KAPITOLA

11. KAPITOLA

12. KAPITOLA

13. KAPITOLA

14. KAPITOLA

15. KAPITOLA

16. KAPITOLA

17. KAPITOLA

18. KAPITOLA

19. KAPITOLA

20. KAPITOLA

21. KAPITOLA, PRVNÍ ČÁST

21. KAPITOLA, DRUHÁ ČÁST

VYSVĚTLIVKY

SANJÚTEI ENČÓ A JAPONSKÉ UMĚNÍ MLUVENÉHO SLOVA

1. KAPITOLA

V třetím roce éry Kanpó, dnes bychom řekli v roce 1743, tedy v době, kdy se Tokiu ještě říkalo Edo, se 11. dubna konala v chrámu Jušima Tendžin slavnost k uctění památky prince Šótokua. Sešlo se tam tenkrát tolik věřících, že nebylo k hnutí.

Nedaleko odtud měl ve čtvrti Hongó ve třetím domě krámek mečíř Fudžimuraja Šinbei.

Toho dne se před obchodem, kde bylo vyloženo jeho vynikající zboží, zastavil samuraj, který právě šel kolem. Byl ještě mladý. Nevypadal na víc než na dvaadvacet. Měl bílou pleť a krásně klenuté obočí a jeho oči prozrazovaly člověka poněkud vznětlivého. Vlasy měl pečlivě vyčesané a svázané do uzlu. Oblečen byl do elegantního svrchního krátkého kabátce a překrásné suknice hakamy. Na nohou měl kožené opánky. Doprovázel ho sluha v krátké modré kazajce s rodovým znakem svého pána, stažené ozdobným pásem. Byl ozbrojen dřevěným mečem okovaným mědí. Samuraj se skláněl nad vystavenými zbraněmi a pozorně si je prohlížel.

„Hej, mistře,“ zvolal na mečíře, „ukaž mi tamhleten meč s černým jílcem a s košem ze zámořského železa. Ten, co má tu černou šňůru. Nebo je tmavomodrá? Zdá se, že je to pěkný kousek.“

„Hned to bude, vzácný pane,“ odpověděl mečíř ochotně. „Podejte přece někdo pánovi čaj,“ pobídl sluhy a hned se zase obrátil k zákazníkovi. „Dnes je v našem chrámu pouť a je tam lidí jako máku. Jistě račte být odtamtud celý zaprášený.“

Mečíř pak otřel meč a dodal: „Tady ta ozdoba je trochu poškozená.“

„Máš pravdu,“ přikývl samuraj.

„Zato čepel, jak račte vidět, nemá jedinou chybičku. Když ji budete mít za pasem, můžete být klidný, ať se děje co chce. Zboží je to prvotřídní. Prosím, račte se sám podívat!“

S těmi slovy podal Šinbei samurajovi meč a ten si ho hned prohlížel. Za starých časů se často stávalo, že když samuraj kupoval meč, vytáhl ho hned na místě z pochvy, a v takovém okamžiku bylo nebezpečné se kolem něho moc ochomýtat. Někdy se stávalo, že se zbrklý válečník zničehonic mečem kolem sebe ohnal. S tím si nebylo radno zahrávat.

Náš samuraj však byl opravdovým znalcem zbraní. Nemusel čepel ani dlouho ohýbat, aby zjistil, není-li ocel překalena. Víc ho zajímalo, jak vypadá zepředu i zezadu pochva. Zkusil ostrost špičky a prohlédl si jílec i všechno ostatní, co bylo zapotřebí. Bylo zřejmé, že patří k samurajům tokugawského domu, zvaným hatamoto, a že to není žádný obyčejný válečník.

„Je to opravdu pěkný kousek,“ řekl nakonec. „Nejspíš bizenská práce.“

„Uhodl jste,“ zvolal mečíř. „Jste opravdový znalec! My lidé od řemesla máme za to, že pochází z dílny Tenšóa Sukesady. Bohužel však na něm není žádná značka.“

„Kolik za něj chceš?“ zeptal se samuraj.

„Jsem poctěn vaším zájmem, vzácný pane,“ odpověděl mečíř zdvořile. „Nebude drahý. Stál by mnohem víc, kdyby na něm byla značka, jak jsme o tom právě mluvili. No, nedá se nic dělat, značku nemá, nechám vám ho tedy za deset zlatých.“

„Cože?“ podivil se samuraj. „Tolik? Neslevíš na sedm a půl?“

„To bych moc prodělal,“ odpověděl mečíř. „Neračte se zlobit, ale slevit nemůžu.“

Zatímco se samuraj s mečířem zaujatě dohadovali o ceně meče, napadl za jejich zády jakýsi kolemjdoucí opilec samurajova sluhu.

„Co si to dovoluješ, tady překážet!“ osopil se na něho. Při tom zakopl a svalil se na zem jak široký tak dlouhý. Když se mu přece jen podařilo postavit na nohy, změřil si sluhu výhružným pohledem, rozmáchl se a začal ho bít hlava nehlava. Sluha jeho rány trpělivě snášel, protože věděl, že ten muž je opilý. Dokonce poklekl, uklonil se až k zemi a začal se omlouvat. Opilec ho však zuřivě tloukl dál, jako by neslyšel.

Samuraj si všiml, co se děje s jeho sluhou Tósukem, a nedovedl to pochopit. Zdvořile se opilci uklonil a řekl: „Netuším sice, jaké nezdvořilosti se vůči vám dopustil můj sluha, ale prosím vás jeho jménem za prominutí. Buďte tak laskav a odpusťte mu.“

„Tenhle trouba že je tvůj sluha?“ vykřikoval opilec. „Je to drzý lump, abys věděl. Když už jednou doprovází samuraje, měl by se pěkně držet u něho. Jenže on? Místo toho se rozvalí vedle požárního sudu a ucpe celou ulici, že se po ní nedá projít ani projet. Pořádně jsem mu za to napráskal.“

„Uznávám, že je to hrozný hlupák,“ pokračoval smířlivě samuraj, „ale snažně vás prosím, odpusťte mu!“

Opilec však na to nedal a rozčiloval se dál: „Jdu si klidně po ulici a najednou o něco zakopnu. Je to pes nebo co? myslím si, a podívejme se, on je to tenhle povaleč. Roztahuje nohy, jako by tu byl sám, a já kvůli němu upadl do bahna a zničil jsem si celé kimono. Podívej se! Tak jsem se do toho mizery pustil a dal mu co proto. Jen mi ho sem podej a já mu ještě ukážu, zač je toho loket!“

„Račte si uvědomit, že je to jen obyčejný nevzdělanec,“ přesvědčoval samuraj opilce. „Ničím se neliší od psa, proto ho laskavě omluvte!“

„To se podívejme! Omluvte!“ vyjel opilec. „Něco takového slyším poprvé. Kdo kdy viděl, aby samuraj chodil na procházku se psem? Když je to pro tebe pes, dej mi ho. Odvedu si ho domů a dám mu nažrat krysího jedu. Pros si za něj jak chceš, ale já mu neprominu. A vlastně – když pán prosí za svého sluhu, musí to udělat, jak se sluší a patří. Kleknout si, opřít se rukama o zem, hluboce se uklonit, omluvit se a říct přiznávám svou vinu. Ale ty? Prosíš za odpuštění s mečem v ruce. To samurajové nedělají. Řekl bych spíš, že jsi mi přišel useknout hlavu.“

„Ale ne,“ bránil se samuraj. „Chci si koupit tenhle meč a právě jsem si prohlížel čepel, když došlo k hádce.“

„Co je mi do toho,“ nenechal ho domluvit opilec. „Co s tím já mám společného, jestli ty něco kupuješ nebo ne.“

Opilec se nepřestal hádat a samuraj se ho marně snažil přivést k rozumu. Zatím se kolem shromáždila skupina zevlounů. Někdo z nich řekl: „Tady se určitě co nevidět něco strhne.“

„Cože? Že se tu něco strhne?“ ozvalo se z davu.

„Jsou to dva samurajové, to nebude žádná legrace,“ řekl jeden a druhý se zeptal: „A o co vůbec jde?“

„To je přece jasné. Dostali se do hádky, když kupovali meč. Opilý samuraj se zeptal, kolik meč stojí, a protože byl moc drahý, rozhodl se, že ho nekoupí. Vtom přišel mladý samuraj a začal se taky zajímat o cenu meče. Opilec se rozzuřil: „Jak se opovažuješ ptát se bez dovolení na věc, kterou si chci koupit já? Tím to všechno začalo.“

„Tak to vůbec nebylo,“ vložil se do toho jiný. „Hádají se přece kvůli psovi. Ty jsi mi, povídá jeden, otrávil psa. Dej mi místo něho svého. Dám mu taky nažrat krysího jedu, aby bylo co nejdřív po něm. O psy se lidi přece hádají pořád. Jen si vzpomeňte na samuraje Širaje Gonpačiho, toho, co se zamiloval do gejši a nakonec to pěkně odskákal. Všechna ta mela začala tenkrát kvůli psovi.“

„Co tě nemá,“ nechtěl zůstat pozadu jiný. „Ten opilec, co je v obličeji celý rudý, div ne fialový, je strýc toho mladého fešáka. Hádají se proto, že synovec nechce půjčit strýci peníze.“

„Ale kdepak,“ přerušil ho chlapík, který stál vedle něho. „Chytili tady přece kapsáře!”

Takhle se lidé v hloučku dohadovali, co se vlastně děje. Každý vykládal něco jiného. Až jeden z nich řekl: „Ten opilec žije v pastoušce u chrámu Marujama Hommjódži. Býval vazalem knížete Koideho, ale najednou ho něco popadlo a dal se na pití. Od té doby dělá všude jen neplechu. Chodí třeba po ulicích s taseným mečem, aby nahnal lidem strach, a tropí výtržnosti. Nebo zase vrazí do krčmy, napije se, co hrdlo ráčí, nacpe si břicho a klidně řekne: Pro peníze si přijďte do Hommjódži. Je to zkrátka povedený samuraj! Zvykl si všude jíst a pít zadarmo. Jmenuje se Kurokawa Kózó. Od toho mladého chtěl, aby mu zaplatil pití.“

„Takhle to tedy je!“ poznamenal kdosi z davu. „Kdyby ten opilec měl co dělat s někým ráznějším, byl by už dávno o hlavu kratší. Ale ten mladý samuraj nevypadá na to, že by s ním uměl jaksepatří zatočit.“

„Nejspíš neumí šermovat. A takový samuraj je vždycky zbabělec, to se nedá nic dělat.“

Ačkoliv si lidé tohle mezi sebou povídali polohlasně, mladý samuraj to přece jen zaslechl. Popadl ho vztek, až se mu před očima zatmělo a zrudl jako kohout. Na čele mu vystoupily modré žíly.

„Vám tedy nestačí mé omluvy a nechcete to skončit smírně?“ rozkřikl se na opilce.

„No no, jak to že ses ty, takový vznešený válečník, možná dokonce přímý vazal šógunova rodu nebo snad nějakého jiného urozeného klanu, snížil k pohledu na chudého rónina, jako jsem já? Co uděláš, když se s tebou nebudu chtít domluvit po dobrém?“ řekl posměšně opilec a plivl mu přímo do obličeje. V tom okamžiku mladému válečníkovi, který se tak dlouho ovládal, přetekla míra trpělivosti. Tvář mu potemněla hněvem.

„Ty kryso jedna vylezlá z díry!“ vykřikl. „Ty chvastoune, ty padouchu, odvažuješ se plivnout do obličeje samurajovi? Chtěl jsem se s tebou rozejít v dobrém, ale ty nechceš. Tady máš, co ti patří!“

Samuraj bleskurychle uchopil rukojeť bizenského meče, který si před chvílí u mečíře prohlížel, a rozmáchl se. Jeho ostří se mihlo před opilcovým nosem.

Mezi zevlouny zavládlo zděšení. Koho by napadlo, že tenhle napohled slabý jinoch tasí meč. Jakmile tak učinil, dav se rozprchl, jako když vítr na podzim zafouká do spadalého listí. Zděšení obchodníci rychle pozavírali krámky a všude se rozhostilo ticho. Jen mečíř Fudžimuraja, který neměl kam utéci, zůstal polomrtvý sedět, kde byl.

Kurokawa Kózó měl sice jaksepatří v hlavě, a jak už je to v lidské povaze, k jeho hrdinství, které mu chybělo i střízlivému, to nepřidalo. Lesklá čepel samurajova meče mu nahnala strach. Ačkoliv se sotva držel na nohou, dal se na útěk.

Udělal však sotva několik kroků a mladý samuraj se za ním vrhl, až mu kožené opánky zapleskaly v prachu ulice. „Stůj!“ zařval. „Zbabělče, chvastoune! Hanba vojáku, který ukazuje nepříteli záda. Otoč se!“

Tu Kózó pochopil, že neuteče.

Potácivě se zastavil, sevřel zašlou rukojeť meče a otočil se. V tom okamžiku ho mladý samuraj dohonil a s pronikavým výkřikem mu zaťal meč hluboko do ramene. Kózó zasténal a klesl na jedno koleno. Mladý samuraj se znovu rozpřáhl a jedním mocným úderem mu rameno usekl. Vzápětí ťal ještě zleva a zprava a z Kózóova těla byly rázem tři kusy, jako když rozlámeš rýžovou placku. Nakonec mu rychle zasadil ještě jednu přesnou ránu a vrátil se se zkrvaveným mečem k mečířově krámku. Byl naprosto klidný. Vždyť protivník si sám nad sebou vynesl rozsudek. Obrátil se k sluhovi a přikázal mu: „Tósuke, omyj meč tady v tom sudu.“

Tósuke, který se třásl po celém těle jako osika, ze sebe vypravil: „To je strašné! Co když se vaše jméno dostane do řečí, pane? Stalo se to přece všechno kvůli mně. Co si počnu?“

„S tím si nedělej starosti. Co na tom, že jsem zabil lumpa, který udržoval ve strachu celé město! Jen se ničeho neboj,“ utěšoval samuraj sluhu. A jako by se nic nestalo, obrátil se k údivem strnulému Fudžimurajovi: „Víš, že jsem si ani nemyslel, že by tenhle meč byl tak dobrý? Šermuje se s ním výtečně, víc než výtečně.“

„To není v meči, ale ve vašem mistrovství,“ odpověděl majitel krámku, který se stále ještě úplně nevzpamatoval z toho, co se právě událo.

„Jen nepovídej. Je to meč, jak se patří. Tak co, prodáš mi ho za sedm a půl zlatých?“

„To víte, že ano,“ souhlasil ochotně Fudžimuraja, protože se bál, aby do události nebyl zapleten.

„Neměj strach,“ uklidňoval ho samuraj. „Tvou živnost tenhle souboj nepoškodí. Musíš celý případ ihned ohlásit městské policii. Napíšu ti své jméno. Dej mi psací náčiní.“

Mečíř byl tak zmaten, že si vůbec nevšiml, že má štětec a tuš hned vedle a třesoucím se hlasem zavolal na učedníka: „Přines tuš!“ Nikdo se však neozval. V domě bylo ticho, protože se všichni rozutekli a poschovávali, kde se dalo, hned jak celá mela začala.

„Jsi chlapík,“ poklepal samuraj mečíři na rameno. „Vedl sis statečně a krámek jsi neopustil.“

„Jste velmi laskav, ale vaši chválu si nezasloužím,“ odpověděl Fudžimuraja. „Jak jsem mohl utéct, když mi nohy strachem přestaly sloužit?“

„Psací náčiní máš vedle sebe,“ poznamenal samuraj. Mečíř si ho už zatím také všiml a přisunul je k zákazníkovi.

Válečník otevřel krabici, vyndal štětec a rychlými pohyby napsal své jméno: Iidžima Heitaró. Potom oznámil policii, co se stalo, a odebral se domů, do svého sídla ve čtvrti Ušigome, kde všechno podrobně vyložil svému váženému otci, panu Iidžimovi Heizaemonovi.

Otec jeho jednání schválil a ihned se odebral k veliteli hatamotů, Jeho Excelenci panu Kobajašimu Gondajuovi, aby mu to sdělil. Událost neměla žádné následky. Vítěz byl zproštěn vší viny a za viníka byl označen poražený.

2. KAPITOLA

Jak jsme slyšeli, vypořádal se Iidžima Heitaró ve svých dvaadvaceti letech s drzým opilcem a projevil při tom neobyčejnou odvahu a duchapřítomnost. Čas plynul, mladý samuraj se mnohému naučil a nabyl zkušeností. Když jeho vážený otec zemřel, zdědil po něm Heitaró majetek a přijal jeho jméno Iidžima Heizaemon.

Za nějaký čas se oženil s dcerou hatamota Mijakeho ze Suidóbaty. Manželům se brzy narodila dceruška, které říkali O Cuju. Bylo to nadmíru půvabné děvčátko a rodiče by za ně byli duši dali, tím spíše, že další děti už neměli. Všemožně ji hýčkali a dělali, co jí na očích viděli.

Dny a měsíce plynuly, a než se kdo nadál, nastala chvíle, kdy O Cuju dovršila šestnácté jaro. Dům Iidžimů byl tehdy na vrcholu blaha a slávy. Jak už to ale bývá, štěstí a neštěstí jsou sousedy. Iidžimova žena náhle onemocněla a odešla na cestu, ze které není návratu. Ještě jako nevěsta si přivedla do manželova domu služebnou jménem O Kuni. Byla to dívka neobyčejně krásná, radost pohledět. A co víc, měla se i velice k světu. Po manželčině smrti si ji pán domu, kterému bylo samotnému v lůžku smutno, vzal k sobě a skončilo to tím, že se stala jeho konkubínou.

V domě, kde není zákonná manželka, má pánova souložnice velký vliv.

O Cuju pojala k O Kuni nenávist. Neustále mezi nimi docházelo ke sporům. Slečna nazývala konkubínu nezdvořile pouze Kuni a nikoliv O Kuni, jak se sluší a patří, a ta zase ve vzteku našeptávala pánovi domu o dceři všelijaké pomluvy. Protože šarvátky mezi těmi dvěma nebraly konce, koupil pan Iidžima, kterého to zlobilo, nedaleko místa zvaného Vrbový ostrov domek, kam přestěhoval dceru se služebnou O Jone. To ovšem byla chyba, která se stala začátkem konce domu Iidžimů.

Uběhl ještě jeden rok a slečně bylo sedmnáct. V té době chodíval k panu Iidžimovi na návštěvu lékař jménem Jamamoto Šidžó. Prohlašoval se za znalce čínské medicíny. Ve skutečnosti to byl felčar, který v životě žádného nemocného nevyléčil. Ostatní lékaři nosili ve svých brašnách různé pilulky a jiné léky, ale v jeho tašce byly vždycky jen všelijaké hračičky a papírové masky, s kterými prováděl zábavná kouzla a triky.

Tenhle lékař měl za přítele rónina Hagiwaru Šinzaburóa. Ten žil z toho, co mu vynášela rýžová pole ve vsi zvané Údolí průzračné vody v Nezu a nájemné z domu. Příroda ho obdařila krásným zevnějškem. Ačkoliv už dovršil jedenadvacátý rok, byl stále ještě svobodný. Žil osaměle a nepodobal se jiným mladým mužům. Byl uzavřený a ostýchavý. Proto nikam nechodil. Celé dny proseděl doma s knihou v ruce, pohroužený do melancholických myšlenek.

Jednou se u něho objevil Šidžó a řekl: „Dnes je venku nádherně. Co kdybychom si vyšli na procházku do sadů Dřímajícího draka v Kameido, kde právě kvetou slivoně. Na zpáteční cestě se můžeme zastavit v domě mého známého, pana Iidžimy Heizaemona. Jen se nebraň!“ přesvědčoval Šidžó přítele. „Vím, že jsi ostýchavý a straníš se žen. Co ale působí muži víc radosti než žena? V domě, o kterém mluvím, žije jedna neobyčejně příjemná slečna a její věrná služebná. Nikdo jiný tam nebydlí. Zajdeme k nim, abychom se trochu povyrazili. Není nad to, potěšit se pohledem na dívčí krásu. Slivoňové květy jsou taky půvabné, ale co s nimi, vždyť nemají ani ústa. Zato taková mladá dívčinka má rtíky jako maliny, jen je utrhnout. Proto člověk lehkomyslný jako já dá přednost ženě. Tak žádné zbytečné řeči, seber se a jdem.“

Ať už to bylo jak chtělo, felčarovi se podařilo Hagiwaru přemluvit. Napřed zamířili do Kameido, kde se prošli slivoňovým sadem. Na zpáteční cestě zabočili k Iidžimovu domu.

„To jsme my!“ volal už ve vchodu Šidžó. „Dovolte, abychom k vám zašli!“

„Kdo je to?“ ozvala se služebná. „No ne, to jste vy! Prosím račte dál!“

„Dobrý den, paní O Jone,“ řekl Šidžó. „Prosím za prominutí, že jsem u vás tak dlouho nebyl. Doufám, že slečna je zdráva. Ano? To jsem rád. Je to sem k vám pro mne trochu z ruky, ale tím nechci omluvit svou nezdvořilost!“

„Už jste u nás opravdu dlouho nebyl,“ řekla O Jone. „Myslely jsme, že se s vámi něco stalo. Často jsme na vás vzpomínaly. Kampak jste si dnes vyšli?“

„Byli jsme se podívat na rozkvetlé slivoně v Kameido,“ odpověděl Šidžó. „Ne nadarmo se ale říká, že krásy slivoní se člověk nikdy dost nenabaží. Proto jsme přišli sem, abychom se jimi pokochali ještě ve vaší zahradě.“

„Prosím, jak je vám libo. Račte tudy,“ řekla O Jone.

Když oba přátelé prošli zahradní brankou, vyzvala je služebná beze všech rozpaků a okolků: „Udělejte si prosím pohodlí. Je to od vás hezké, že jste se rozhodli nás navštívit. Jsme tu se slečnou pořád samy a nudíme se, že to dál nejde. Teď mě prosím omluvte, na okamžik vás opustím.“

„Je to překrásný dům, co?“ řekl Šidžó, když O Jone odešla. „Mimochodem, můj vážený příteli, zalíbil se mi elegantní verš, který jsi dnes složil. Jak to bylo? Ano, už vím:

Chci zapálit dýmku,

ale ruka se vpůli zastaví.

Ó, kouzlo květů slivoní!

Moc pěkné. Ale hříšníci jako já skládají i verše hříšné, jako třeba tenhle:

Půvab slivoní

zmátl mi smysly.

Hle, branka čísi.

Co tomu říkáš? Ty jsi ale nemožný s tím svým věčným knihomolstvím a melancholií. Mám tady ještě zbytek vína, které jsme nevypili v Kameido. Pojď, dáme si lok! Cože, ty nechceš? Dobrá, dám si sám.“

Zrovna když vytahoval tykvici, která mu sloužila jako láhev na víno, přišla O Jone s pohoštěním.

„Promiňte, že jsem vás nechala tak dlouho čekat,“ omlouvala se.

„Paní Jone, chtěli bychom složit poklonu slečně,“ prohlásil Šidžó. „Myslíte, že by to bylo možné? Toto je můj blízký přítel. Přišli jsme dnes bez dárků, beze všeho, prostě jen tak. Mockrát děkujeme! To jste neměla dělat! Takové pohoštění! Výborné zákusky a což teprve ten koláč ze sójové pasty! Příteli Hagiwaro, okus taky!“

Když O Jone nalila čaj a znovu se vzdálila, řekl Šidžó: „V tomhle domě žijí jen ty dvě ženy. Od pana Iidžimy jim sem posílají spoustu sladkostí, víc než můžou sníst. Jen si vezmi! Uděláš jim dobrou službu, protože jinak to zplesniví a budou to muset vyhodit. Zdejší slečna je krasavice, že jí v světě není rovno, to mi věř. Však se sám přesvědčíš, až se tady objeví!“

Zatímco Šidžó takhle vykládal, O Cuju, Iidžimova dcera, která seděla v komůrce naproti, přemožena zvědavostí odsunula maličko šódži a skulinou spatřila krásného Hagiwaru Šinzaburóa, jak sedí vedle Šidžóa mužný a důstojný. Jeho tvář se podobala květině a křivka jeho obočí srpku měsíce. Byl to zkrátka krasavec, od kterého dívka nemohla oči odtrhnout. Její srdce se zachvělo.

Jaký vítr sem přivál toho muže? pomyslila si. Zatočila se jí hlava a ušní lalůčky jí zrudly, jako by zahořely plamenem. Aniž věděla proč, zachvátil ji strach. Rychle zavřela šódži a stáhla se dovnitř. Jenže to pak zase neviděla krásného návštěvníka, a proto šódži znovu pootevřela a tvářila se, že obdivuje kvetoucí slivoně v zahradě. Při tom se kradmo podívala na Hagiwaru. A přemožena studem se hned zase schovala. Za chvíli už opět vykukovala ven. Sotva zavřela šódži, podlehla vždycky znovu touze uvidět neznámého hosta. Dělala to tak dlouho, až si toho Šidžó všiml.

„Poslyš, Hagiwaro, slečna z tebe nemůže spustit oči. Dělá, jako by se obdivovala slivoním, ale ve skutečnosti se celou dobu dívá jen na tebe. Můj milý, dneska jsi mi vypálil rybník.“

Při těch slovech vrhl Šidžó pohled ke slečninu pokojíku a řekl: „Před chvílí se schovala a teď vystrčila hlavu. Ne, už ji má vevnitř, a už zase vykoukla, kmitá hlavou pořád sem a tam, jako když se chce kormorán napít.“

Šidžó byl tak rozrušen, že ani netlumil hlas, když vtom vstoupila O Jone s podnosem, na kterém bylo víno a jídlo.

„Slečna doufá, že vezmete zavděk naším skromným pohoštěním,“ řekla. „Poslužte si prosím. Těšíme se, že nás jako obvykle pobavíte svými žerty.“

„Neměly jste se tolik obtěžovat,“ odpověděl hned Šidžó. „Dokonce polévka! Vřelé díky. Zbylo nám ještě trochu studeného vína z domova, ale vy máte teplé. To je, panečku, něco jiného! A co slečna, nepřijde? Vždyť abych řekl pravdu, jsme k vám dnes nepřišli ani tak kvůli květům slivoní, ale kvůli ní. Nechtěla by nás poctít svou přítomností?“

O Jone se rozesmála. „Už jsem ji zvala, ale řekla, že se stydí, protože nezná vašeho přítele, pane Šidžó. Ale já jí řekla: Tak nechoďte. A ona zase, že by ráda přišla.“

„A proč by ne!“ zvolal Šidžó. „Vždyť je to můj nejbližší přítel. Kamarád z dětství, z doby, kdy, jak se říká, nám ještě teklo mléko po bradě. Proč by se před ním měla stydět? Vždyť jsme přišli, abychom ji alespoň koutkem oka spatřili.“

Za chvíli O Jone přece jen slečnu přivedla. O Cuju se stydlivě schovávala za služebnou, doslova se na ni přilepila a držela se jí neustále v patách. Tichým, sotva slyšitelným hláskem se pozdravila se Šidžóem.

„Omluvte mě, že jsem tady u vás tak dlouho nebyl,“ oslovil ji Šidžó. „Jsem rád, že se těšíte dobrému zdraví. Dovolte, abych vám představil svého přítele. Jmenuje se Hagiwara Šinzaburó a je svobodný. Teď si připijme na naše přátelství a vyměňme si číšky. Vida, je to tu skoro jako na svatbě.“ Šidžó zvedl číšku a po prvním přípitku následovaly další.

Zatím slečna, která už přemohla stud, vrhala co chvíli kradmé pohledy na Šinzaburóa. Ne nadarmo se říká, že lásku prozrazují spíše oči než jazyk. Také Šinzaburó, který hleděl na dívku jako očarovaný, byl náhle jako bez duše, jako by mu uletěla z těla a vznesla se kamsi do výšin k nebesům. Tak tu seděli, až se začalo stmívat a nastal čas rozsvítit lampy. Šinzaburóovi ani na mysl nepřišlo zmínit se, že by se měli rozloučit.

„To jsme se tady ale pořádně zdrželi,“ řekl konečně Šidžó. „Je čas myslet na návrat.“

„Ale co to povídáte, pane Šidžó,“ namítla O Jone. „Vašemu příteli se možná ještě ani nechce jít domů. Co kdybyste u nás zůstali přes noc?“

„Děkuji, rád,“ řekl rychle Šinzaburó. „Bude mi velkým potěšením.“

„Takhle to dopadne, když má člověk dobrou vůli. Nakonec padne všechna vina na mne,“ povzdechl si Šidžó a dodal rozhodně: „Pro dnešek už to opravdu stačí. Musíme se rozloučit.“

„Promiňte,“ ozval se Šinzaburó. „Rád bych si zašel na toaletu.“

„Prosím,“ řekla O Jone a zavedla ho do domu.

Když šli chodbou, poznamenala: „Tady je slečnin pokoj. Můžete si tam potom jít zakouřit.“

Šinzaburó jí poděkoval.

Když se služebná vracela, napadlo ji: Co kdyby mu slečna donesla vodu na umytí rukou. To by jí jistě přišlo vhod.

Hned jak se vrátila do zahrádky, podala slečně čistý ručník a řekla: „To je pro pana Šinzaburóa. Až vyjde, podejte mu ho!“

Jak vidíte, bezmezná věrnost volí někdy i cestu lsti, jde-li o to, potěšit srdce velitelky. O Jone při tom nepřišlo ani na okamžik na mysl, že by tím naváděla svou paní k něčemu nesprávnému. Chtěla ji jen trošku rozptýlit. Vždyť slečna nepoznala v životě žádnou radost. Trávila dny ve smutku a osamění.

Když Hagiwara vyšel, spatřil před sebou slečnu, jak drží v rukou nádobku s teplou vodou a ručník. Styděla se tolik, že nebyla schopna vypravit ze sebe jediné slovo.

„Děkuju vám, mnohokrát vám děkuju,“ zamumlal zmateně Šinzaburó. „Jste velice laskava.“

Natáhl k ní dlaně a slečna, které se studem zatmělo před očima, lila vodu vedle. Šinzaburóovi se podařilo několik kapek zachytit a jakž takž si ruce umýt. Slečna mu podávala ručník, ale ten jí uvázl ve strnulých prstech. Šinzaburó, nespouštěje z ní ani na okamžik oči, přitáhl ručník k sobě, ale ona byla tak zmatená, že ho pořád držela a nechtěla ho pustit. Tu jí Šinzaburó přes něj stiskl lehce ruku. Měli byste vidět, kolik něžné lásky do toho vložil.

Slečna zrudla jako růže a stisk opětovala.

Mezitím Jamamoto Šidžó, zneklidněný dlouhou nepřítomností přítele, začal mít podezření, že se děje něco nekalého.

„Kam se jen ten Šinzaburó poděl?“ řekl a rázně vstal. „Už je na čase, abychom šli.“

„To byste nevěřil, jak se vám leskne ta vaše oholená hlava,“ zvolala O Jone, aby odvrátila jeho pozornost.

„To bude asi od lampy,“ odpověděl Šidžó. „Ale co je s Hagiwarou?“

„Nemějte strach,“ uklidňovala ho služebná. „Všechno je v pořádku. To neznáte naši slečnu. Je moc dobře vychovaná.“

Vtom se Šinzaburó objevil.

„Kam jsi zmizel?“ řekl Šidžó káravě a obrátil se k O Jone. „Už musíme jít. Dovolte, abychom se rozloučili. Srdečně vám děkujeme za pohoštění.“

„Na shledanou tedy,“ řekla O Jone. „Škoda že tolik pospícháte.“

Šidžó a Šinzaburó se vydali na cestu domů. Jak tak šli, nepřestala ani na okamžik Šinzaburóovi znít v uších slova, která s pohnutím při loučení zašeptala O Cuju: „Jestli se ke mně nevrátíte, umřu!“

3. KAPITOLA

V Iidžimově domě, kde nyní vládla zcela neomezeně pánova konkubína O Kuni, přijali nového sluhu a vrátného. Jmenoval se Kósuke a byl to pohledný, asi dvaadvacetiletý mladík jemného vzezření. Jednou, bylo to 22. března, si pan Iidžima, který sloužil na šógunově dvoře a měl právě volno, vyšel do zahrady. Jak se tak procházel, všiml si nového sluhy.

„Hleďme, to jsi ty, ten Kósuke?“ zeptal se ho.

„Dovolte, abych vás pozdravil, vaše milosti,“ odpověděl mladík zdvořile. „Ano, jmenuji se Kósuke a jsem vaším novým vrátným.“

„Jsi tady teprve krátce, ale slyším na tebe samou chválu, jaký prý jsi věrný a spolehlivý,“ poznamenal Iidžima. „Jak se tak na tebe dívám, může ti být asi dvaadvacet. Je skoro škoda, aby takový šikovný chlapec byl jen obyčejným sluhou.“

„Slyšel jsem, pane, že jste v minulém roce nebyl zcela zdráv. Doufám, že už se cítíte lépe,“ uklonil se Kósuke.

„Děkuju za optání,“ odvětil Iidžima. „Jsem celkem zdráv. Už jsi předtím někde sloužil?“

„Ano, pane. Na různých místech. Nejdřív jsem byl příručím v železářství v Jocuji, ale po roce jsem odtamtud utekl. Potom jsem pracoval v kovárně na Šinbaši. Vydržel jsem tam jen tři měsíce. Našel jsem si místo v knihkupectví v Nakadóri, ale po deseti dnech jsem odešel.“

„Bude se ti u mne těžko sloužit, když jsi takhle nestálý,“ řekl Iidžima.

„U vás je to jiné,“ odpověděl Kósuke. „Vždycky jsem toužil, abych se dostal do služby k samurajovi. Prosil jsem strýce o pomoc a o doporučení, ale on mi vysvětlil, že služba v samurajském domě je těžká, a našel mi radši místo u nějakého obchodníka nebo řemeslníka, odkud jsem vždycky odešel, protože se mi tam nelíbilo.“

„Proč ti tolik záleží na tom, sloužit u samuraje?“

„Protože jsem se chtěl naučit šermovat.“

„To se ti šerm tolik líbí?“ podivil se Iidžima.

„Dovolte, abych vám to vysvětlil,“ řekl Kósuke. Dozvěděl jsem se, že pan Kurihaši z Bančó a vy, pane, jste uznávanými mistry staré šermířské školy šinkage. Proto jsem se rozhodl, že se za každou cenu musím dostat do služby do jednoho z těchto domů. Mé přání se splnilo a nyní jsem vaším sluhou. Děkuji vám z plného srdce za to, že jste mě přijal… Doufám, pane, že když vám zbude trochu volného času, budete mě po chvilkách učit šermovat. Myslel jsem, že v domě bude mladý pán a že budu moct přihlížet jeho cvičení, když mu budu sloužit, a naučit se tak alespoň některé výpady a útoky. Bohužel se ukázalo, že vy, milostpane, máte jen sedmnáctiletou slečnu dceru, která žije v domku na Vrbovém ostrově. Mladého pána by tu bylo zapotřebí jako soli. Vždyť dcera v samurajově domě nepřinese víc užitku než koňská mrva!“

Iidžima se rozesmál: „Jsi pěkný drzoun! Když se to ale tak vezme, máš vlastně pravdu. K čemu je dobrá samurajovi dcera?“

„Promiňte mi to laskavě,“ řekl rozpačitě Kósuke. „Ujel mi jazyk a dopustil jsem se nezdvořilosti. Můžu ale, milostpane, doufat, že mě ve volných chvílích naučíte šermovat.“

„Uvidíme. Nedávno mi přibyly nové povinnosti a mám teď tolik práce, že nevím kudy kam,“ odpověděl pan Iidžima. „Kromě toho tady nemáme ani pořádnou šermírnu. Ale jak jen budu mít volnou chvilku, tak to spolu zkusíme. Jaké řemeslo nebo obchod provozuje tvůj strýček?“

„Není to můj opravdový příbuzný. Byl původně mým poručníkem a adoptoval mě.“

„Kolik let je tvé matce?“

„Matka mě opustila, když mi byly čtyři roky,“ odpověděl Kósuke. „Odjela prý do Ečiga.“

„Musela to být bezcitná žena,“ poznamenal Iidžima.

„Ne úplně, milostivý pane. Přinutilo ji k tomu otcovo pochybné chování.“

„Tvůj otec je živ?“ zeptal se pán.

„Ne, zemřel,“ smutně odpověděl Kósuke. „Nemám sourozence, ani jiné příbuzné, ani nikoho, kdo by se o mne staral. Můj poručník pan Jabei mě vzal k sobě a od čtyř let mě vychovával jako vlastního syna. Teď jsem ale vaším sluhou, milostpane, a prosím vás, abyste mi věnoval svou přízeň.“ Při těchto slovech vyhrkly Kósukemu slzy z očí.

Také Iidžima Heizaemon dojatě zamrkal.

„Jsi hodný chlapec,“ řekl. „Mnohý mladík v tvém věku se ani nenamáhá, aby alespoň vzpomínkou uctil úmrtní den svých rodičů. Jsi dobrý syn. Otec ti zemřel nedávno?“

„Otec skonal, když mi byly čtyři roky.“

„Pak se tedy na své rodiče nepamatuješ?“

„Vůbec ne, milostpane. Poprvé jsem se o nich dozvěděl od strýčka Jabeje, když mi bylo jedenáct let.“

„Jak zemřel tvůj otec?“

„Zabili ho,“ řekl Kósuke a najednou se rozvzlykal.

„To je neštěstí!“ zvolal Iidžima. „Jak se to stalo?“

„Otec byl zabit před osmnácti roky u krámku mečíře Fudžimuraji Šinbeje ve čtvrti Hongó.“

„Který den a který měsíc to bylo?“

„Prý jedenáctého dubna, milostpane.“

„Jak se tvůj otec jmenoval?“

„Kurokawa Kózó. Byl samurajem a sloužil v jízdě knížete Koideho. Dostával 150 koku rýže ročně.“

Iidžima překvapením oněměl. Všechno souhlasilo. Člověk, na kterého před osmnácti roky vztáhl pro bezvýznamnou hloupost ruku, byl vlastním otcem tohoto Kósukeho. Nešťastný chlapec! Aniž co tušil, vstoupil do služeb vraha svého otce. Iidžimovo srdce se při tomto pomyšlení sevřelo lítostí. Nedal však na sobě nic znát a řekl: „Umím si představit, jak ti musí být těžko.“

„Ano, milostivý pane,“ odpověděl Kósuke. „Chci otce pomstít. Protože však vrahem byl významný samuraj, nemůžu pomstu vykonat, aniž bych uměl vládnout mečem. Od jedenácti let nemyslím na nic jiného než jak se naučit šermovat. Jsem šťastný, že jsem se dostal k vám do služby. Milostpane, naučte mě vládnout mečem. Až to budu umět, pomstím otce v souboji na život a na smrt.“

„Jsi dobrý syn,“ řekl Iidžima. „Platí tedy. Naučím tě šermovat. Ale mluvíš-li o tom, že pomstíš otce – vždyť přece vůbec nevíš, kdo je tvůj budoucí protivník a jak vypadá. Ke všemu je to prý vynikající šermíř. Kdyby se teď před tebou objevil a řekl: Jsem vrah tvého otce, co bys udělal?“

„Byl bych v pěkné kaši,“ neváhal s odpovědí Kósuke. „Ale co by se dalo dělat? Vrhl bych se na něho a prořízl mu hrdlo, i kdyby to byl ten nejlepší samuraj na světě.“

„Ty máš ale horkou krev,“ usmál se Iidžima. „Nu dobrá, buď klidný. Až poznáš, kdo je tvůj nepřítel, já sám, jako že se Iidžima jmenuju, ti pomůžu vykonat, co je tvou povinností. Teď se tuž a služ mi věrně!“

„Vy, milostpane, mi pomůžete?“ vykřikl Kósuke. Jak jen vám mám poděkovat? S vaší pomocí vyřídím třeba deset vrahů! Děkuju vám, děkuju!“

Chudáku, ty se raduješ, že ti pomůžu pomstít otce! Kdybys ale věděl, jak to všechno je, pomyslel si Iidžima Heizaemon. Byl dojat chlapcovou vřelou synovskou oddaností a láskou a pevně se rozhodl, že až se mu naskytne příležitost, prozradí Kósukemu, kdo je vrahem jeho otce, a dá se od něho zabít. Toto rozhodnutí nosil od té chvíle neustále v srdci.

4. KAPITOLA

Minule jsme si vyprávěli, jak si Hagiwara Šinzaburó vyšel s Jamamotem Šidžóem do Kameida, aby se obdivovali kvetoucím slivoním v sadě Dřímajícího draka, a jak si na zpáteční cestě zašli do Iidžimova letního sídla, kde Hagiwaru okouzlila krasavice O Cuju. Nestalo se mezi nimi nic víc, než že si stiskli ruce přes ručník. A přesto se jeden do druhého zamilovali vášnivěji, než kdyby spolu byli strávili noc.

Za starých časů se lidé na takové věci dívali přísně. Zato teď muži hned bez velkých rozpaků navrhnou: „Miláčku, pojď se se mnou vyspat!“

„Co si to dovoluješ!“ urazí se žena.

„Co má být?“ řekne muž. „Chceš, nebo nechceš? Když nechceš, najdu si jinou!“ A hned se tváří, jako by šel hledat volný pokoj, kde by s tou druhou přespal.

Ačkoliv se mezi Hagiwarou Šinzaburóem a slečnou O Cuju nic nedovoleného nestalo, vzpomínal na ni Šinzaburó s takovou láskou, jako by s ní byl složil hlavu na jeden polštář.

Protože však byl Šinzaburó čestný muž, věděl, že sám za svou milovanou jít nemůže. Co by se stalo, kdyby mě tam zahlédl někdo z Iidžimova služebnictva, říkal si. Až zase přijde Šidžó, vypravíme se tam a poděkujeme za pohostinství.

Šidžó však byl chlapík všemi mastmi mazaný a hned onoho večera začal mít podezření, že Hagiwara a O Cuju mezi sebou něco mají.

Kdyby došlo k nějaké nepřístojnosti a rozneslo se to, mohlo by mě to stát krk, pomyslel si. S tím si není co hrát, radši se budu držet pěkně zpátky. Už mě tam znova nikdo nedostane. Tak uplynul únor, březen i duben a Šinzaburó stále čekal. Šidžó se však neobjevil. Jeho přítel nemyslel na nic jiného než na milovanou dívku. Přestal dokonce i jíst.

Tu k němu jednoho dne přišel jeho podnájemník a sluha Tomozó. Bydlel v domku pro služebnictvo a jeho žena vedla Šinzaburóovi domácnost.

„Co se to s vámi děje, pane domácí?“ zeptal se Tomozó. „Úplně jste přestal jíst. Dnes v poledne jste nevzal ani do úst.“

„Nemám chuť,“ řekl Šinzaburó.

„Ale jíst přece musíte,“ domlouval mu Tomozó. „Takovému mladíkovi, jako jste vy, nemůže stačit jedna porce rýže. Já sám, když si nedám pět nebo šest vrchovatých misek, jako bych vůbec nejedl. Už ani ven nechodíte. Vzpomínáte si? V únoru jste si vyšel na procházku s panem Jamamotem do slivoňového sadu, který právě kvetl, a byl jste tenkrát samý žert. Je to opravdu hřích, že ani trochu nedbáte o své zdraví.“

„Poslechni, Tomozó,“ vzchopil se najednou Šinzaburó. „Pokud vím, chodíš rád na ryby, viď?“

„K smrti rád, pane domácí,“ odpověděl Tomozó. „Radši bych nejedl, jen když si můžu zarybařit.“

„Co kdybychom se jednou vypravili na ryby společně?“

„Myslel jsem, že o rybaření moc nestojíte,“ řekl překvapeně Tomozó.

„V poslední době jsem dostal chuť vyjít si někam k řece.“

„To je přece řeč! Kam půjdeme?“

„Slyšel jsem, že nejlepší je to v Jokogawě u Vrbového ostrova,“ řekl Šinzaburó.

„Tam, co se Jokogawa vlévá do Nakagawy?“ zeptal se Tomozó. „Prosím vás, a jaké ryby tam jsou?“

„No přece velcí tuňáci!“

„Co to, pane, povídáte za hlouposti,“ neudržel se Tomozó. „Odkdy žijou tuňáci v řece? Tam můžou být nanejvýš nějaké ty mřenky nebo okouni. Ale jestli chcete jet právě tam, pro mne ze mne!“

Tomozó hned připravil jídlo na cestu a naplnil láhev vínem. V půjčovně u mostu Šóhei na Kandě si najmuli loďku.

Šinzaburó ve skutečnosti ryby vůbec chytat nechtěl. Doufal však, že se mu přes plot Iidžimova domu podaří spatřit alespoň letmým pohledem milovanou dívku. Aby si dodal odvahy, dal se do pití vína, které s sebou měli, a opil se tak, že v loďce usnul. Tomozó rybařil sám až do setmění a pak teprve začal Šinzaburóa budit.

„Slyšíte mě, pane? Probuďte se! Ještě se nachladnete! V květnu je k večeru ještě dost zima! Pane! Asi jste přebral vína!“

Šinzaburó se náhle probudil a rozhlédl se. Před sebou viděl jen řeku.

„Kde to jsme, Tomozó?“ zeptal se udiveně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pivoňková lucerna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.