Jon Sprunk v nakladatelství

FANTOM Print

Syn Stínu

Vábení Stínu

Mistr Stínu *

* Připravujeme

FANTOM Print

2013

Copyright © 2011 by Jon Sprunk

Cover © Michael Komarck

Translation © Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-221-8

ISBN 978-80-7398-461-8 ePub

ISBN 978-80-7398-462-5 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Tuto knihu věnuji své ženě a synovi,

středobodům mého vesmíru;

a rodině i přátelům, kteří každý den obohacují naše životy.

Rád bych poděkoval…

Jenny za to, že ve mě věřila, i když situace byla těžká;

Loganovi za to, že mi ukázal nový svět otcovství;

Eddiemu za to, že dělal správná rozhodnutí ve správných chvílích a ze správných důvodů;

Louovi za to, že mi ukázal jak na to a dovolil mi riskovat;

Chrisovi, Fredovi, Jen a Gillian za to, že mě nutili víc se snažit;

a taky všem ostatním, kteří mě inspirovali a podporovali.

Jdeme na to!

Bože země a oltáře,

shlédni a skloň se k nám,

ti, co nám vládnou, blábolí,

náš lid je na smrt hnán.

Jsme v zlatých hrobkách pohřbeni,

meč závisti nás straší,

své hromy od nás nevzdaluj,

zbav nás jen pýchy naší.

G. K. Chesterton, 1906

(přel. Josef Hrdlička, „Souzvuk barev“)

Prolog

Z močálů vál ostrý severák.

Pronikal Keeganovi teplým zimním pláštěm i košilí, když předával svůj meč strážím u brány. Slabé měsíční paprsky vrhaly hluboké stíny na zvětralé cimbuří a ojíněné věže hradu Olšov. Když byly hlídky konečně spokojené, dovolily jemu i jeho družině vstoupit.

Vešli do tunelu pod starodávnou strážnicí a Keegan se nedokázal pořádně nadechnout, dokud se neocitli na druhé straně, na nádvoří, kde jim další dvojice strážců otevřela dveře do vnitřní části hradu. Sníh u jejich nohou zalilo jasné světlo. Keegan vstoupil těžkým krokem se společníky dovnitř.

Když je jejich velitel Caedman vedl ke stolu na konci síně, sevřelo ho ve žhavém objetí teplo sálající ze čtyř velkých krbů. Keegan si rozvázal plášť, usedl pod otevřené okno a rozhlédl se. Byla to jeho první mírová schůzka. Válečníci a podomci seděli bok po boku. Jejich hřmotný smích otřásal dřevěnými zdmi. Na opačné straně síně stál na vyvýšeném pódiu dlouhý stůl. Pětice mužů, která u něj seděla, byla ověšená zlatem a stříbrem. Jejich bílé kožešinové pláště zářily ve světle ohně.

Jeden z Keeganových kamarádů ukázal na stařičkého muže v černé medvědí kožešině, který seděl na židli uprostřed. „Starý Jevik.“

„Zeman Alastarů?“ zeptal se Keegan.

„Říká se, že tuhle hromadu kamení neopustil už roky.“

Keegan se rozhlédl po praporech na stěnách, po řadách trofejí a hučících krbech. „Nedivím se mu. Je to dobré místo, kde může dát stařec odpočinout svým kostem.“

Sluha před ně postavil korbely s pitím a od vyvýšeného stolu se ozvala hlasitá rána. Všichni se otočili, když se zeman Jevik zvedl ze židle.

„Vítejte, synové Eregotu.“ Jeho hlas zněl roztřeseně, na jeho věk ale silně. „Svolal jsem tuto schůzku proto, abychom si promluvili o problémech, které trápí naši zem.“

Keegan se rozhlédl a všiml si, že ostatní kývají hlavami. Mluvil o vypalování farem, zabíjení mužů a unášení žen i dětí. Všichni věděli, kdo za problémy stojí. Keegan s přáteli se rozhodli, že nadešel čas něco s tím udělat, a Caedman je sem vzal proto, aby zjistil, jestli ostatní smýšlejí stejně.

Starý náčelník se posadil a síní se rozlehlo dunění pěti set pěstí o stůl. Jeden po druhém se představili i ostatní zemani. Chvíli to trvalo, protože každý připojil ke svému jménu i všechny tituly a slavné skutky. Poslední zeman byl vskutku impozantní. Přes kožený hrudní plát mu visely ohnivě rusé copy.

„Mnozí z vás mě znají. Jsem Komark z klanu Ragarson.“ Zabušil klouby na rukou do stolu. „A nebudu vás nudit dlouhým seznamem svých činů.“

Ozvalo se další dunění pěstí. Všichni znali příběhy o Komarkovi Ragarsonovi a jeho Rudých jezdcích. To on byl hybnou silou, která je vedla v boji za nezávislost, bylo to ale před mnoha lety, ještě před Keeganovým narozením. Vytáhnou Ragarsonovi znovu do pole?

Zeman Komark se rozhlédl po síni. „Promluvím jako první. Bojovali jsme a krváceli, abychom tuto zemi osvobodili. Teď nám ale na okna znovu škrábou havrani války. Naši zemi halí temnota. A v jejím středu leží Liovard.“

A tady to bylo, řečeno na rovinu, aby to všichni slyšeli. Keegan se zavrtěl a shromáždění ztichlo.

Taeliš, zeman Nuodirů, vstal. „Mluvíš, jako bychom to mohli změnit, Komarku. Tato schůzka je ale ztráta času. Eviskinský klan je příliš silný. Musíme se s nimi spojit, jinak riskujeme, že ztratíme i to málo, co nám ještě zůstalo.“

Komark si odplivl na stůl a ignoroval Jevikův káravý pohled. „Vy Nuodirové můžete klidně jít a líbat Eviskinům jejich bílé prdele, my Ragarsonové ale budeme bojovat do posledního dechu!“

Síní otřásl hlasitý řev, jak družina mužů vyskočila na nohy a zabušila do stolů. Ostatní zemani si za Komarkovými zády vyměnili ustarané pohledy. Jeden hlas rámus překřičel.

„Proč bojovat sami?“

Starý Jevik se zadíval do davu. „Kdo to řekl?“

Síň se ztišila, avšak pohledy, které se obrátily k jejich stolu, nebyly právě přátelské. Keeganův kapitán se postavil a Keegan rychle polkl zbytek piva.

„Caedman Du’Ormik, syn Londainův.“

Síní se rozlehlo mumlání. Starý Jevik se otočil, aby si promluvil s ostatními zemany, Komark ale nečekal.

„Slyšel jsem o tobě,“ řekl náčelník Ragarson. „Většina mých bojovníků nedokáže říct, jestli jsi hrdina, nebo jenom šťastný blázen. Jen zeman má ale právo ujmout se slova.“

Lavice zaskřípaly o zem, jak vstali další dva muži z Keeganovy družiny, odhodili si z ramen pláště a odhalili bílé pláštěnky pod nimi. Při pohledu na ně si ostatní začali šeptat.

„Mluví za klan Indrig,“ prohlásil zeman Samnus.

„A taky za Huroldy,“ dodal zeman Obern.

Komark si odfrkl. „Vidím, že sis přivedl párek ňafajících psů. Škoda, že ti sedí u nohou místo tady nahoře, mezi sobě rovnými.“

„Jdi vojet svoji mámu, Komarku,“ řekl Samnus. „Jsem tu, abych se postaral, že nezmizíš někam se ženskými, až se debata trochu rozohní.“

Komark se zasmál. „Přijímám, Du’Ormiku. Máš slovo.“

Caedman se rozhlédl po místnosti. „Ptal jsem se, proč bychom měli bojovat každý sám. Jestli budeme bojovat sami za sebe a za svůj krb a klan jako dřív, rozpráší nás, pozabíjejí a naše rodiny si vezmou jako rukojmí.“

Ta představa se Keeganovi nelíbila.

Zeman Nuodirů praštil pohárem o zem. „Slyšel jsem dost. Právě kvůli takovým bláznům plení Liovard naše vesnice a vyhání naše lidi.“

„Když se spojíme,“ nabádal Caedman, „budeme se moct lépe bránit a možná získáme pro naši zemi i trvalý mír, který nám byl přislíben už před lety, když otcové a strýcové vyhnali Nimejce.“

Všichni v síni vyskočili na nohy, bušili do stolů a snažili se překřičet ostatní. Keegan jim nerozuměl, nedokázal říct, jestli s Caedmanem souhlasí, nebo ne. K vřavě se přidali i zemani. Komark řval něco o tom, že dluh eregotské krve byl stokrát splacen, Keegan se ale v rámusu přestal orientovat.

Najednou něco zaslechl, slabý zvuk, který ale rychle zesílil v pronikavé vytí. Muži zmlkli, protože stropní trámy se začaly otřásat. Oheň v krbu se třepotal a hrozilo, že zhasne, jak komínem fičel dolů vřeštící vítr. Keegan se rozhlédl, všechny ale uchvátil povyk, který se šířil síní. Znenadání něco zalomcovalo dveřmi. Rána zavibrovala Keeganovou hrudí. Židle se převracely a stoly sténaly, jak se válečníci otáčeli. Venku zavyl vlk.

Nad shromážděním se rozlehl šepot: „Hon!“

Keegan polkl. Po druhé dunivé ráně se dveře rozlétly a dovnitř vtrhli muži s nablýskanými zbraněmi v rukou. Všichni zírali s otevřenými ústy, když si vetřelci začali klestit cestu davem a odstrkovat stranou členy klanů. Keegan vyskočil na stůl, aby lépe viděl. Vetřelci se tyčili nad válečníky v síni a jejich bledé oči zíraly zpod helem ve tvaru vlčích hlav. Měli u sebe sekyry, kladiva z tmavého železa a široké štíty. Keegan je rázem poznal z příběhů, které mu vyprávěl otec.

Seveřané.

Keegan užasle zíral, pak ale vešel do síně další muž a Keeganovi se převrátil žaludek. Od hlavy k patě byl oděný do zbroje z černé oceli, a převyšoval dokonce i Seveřany. Keegan zaťal ruce v pěst. I jeho znal z příběhů. Kdekoli se objevil, umírali lidé. Klany mu říkaly Netvor.

Za obrem v oceli vstoupily dvě postavy. Muž měl štíhlou postavu a hubenou tvář s rysy, které by někteří mohli označit za ušlechtilé, a na sobě tolik pozlátka, že by pohřbilo i prince. Keeganovu pozornost ale upoutala žena vedle něj. Způsob, jakým se pohybovala, křivky pod jejími průsvitnými černými šaty, to všechno rozpalovalo jeho krev. Její pleť se třpytila jako mokré hedvábí. Nebyla to obyčejná žena. Po jejím příchodu se v síni rozhostilo nebezpečné ticho.

Muž se ženou kráčeli ruku v ruce za Netvorem středem síně a členové klanů jim ustupovali z cesty. Ti, kdo neuhnuli dostatečně rychle, byli sraženi stranou Seveřany. V tu chvíli Keegan pochopil, kdo ti lidé jsou. Muž musel být Erik Eviskin, vévoda z Liovardu. A to znamenalo, že ta žena je…

Čarodějnice. Sibyla, královna Temnoty.

Keegan se odvrátil, protože se ani na dálku neodvažoval pohlédnout jí do očí. Podpatky vévodových naleštěných bot klapaly na dláždění, dokud se s milenkou nezastavil před zemany.

„Eviskine.“ Komark Ragarson se ušklíbl. „Mírové schůzky se účastní jen eregotští patrioti.“

Vévoda sevřel v ruce zlatou hrušku meče. „Kdo se opovažuje říct, že nejsem patriot?“ Otočil se a na krku se mu zhoupl velký medailon. „Nejsem zeman jednoho z nejstarších klanů?“

Davem se neslo mumlání, nikdo se ale neodvažoval protestovat nahlas, dokonce ani Komark, třebaže si s ostatními náčelníky vyměnil zamračené pohledy. Keeganovi se scvrkl žaludek, když se davem protlačil kupředu Caedman.

„Já tě nazývám zrádcem, Eviskine,“ prohlásil Caedman. „Když se nikdo jiný neodvažuje.“

Vévoda se pousmál, jako by slyšel špatný vtip. „Jeviku, řekl bych, že máš dům prolezlý havětí.“

„Jsem svobodný muž Eregotu,“ řekl Caedman. „A označuju tě za zrádce. Zrádce této země, ve které jsi prolil krev a do níž jsi vnesl strach. Společností, ve které se zdržuješ, zrazuješ svůj lid. Zatímco ostatní pro svoji zemi bojovali a krváceli, ty ses převrátil na záda jako děvka a pustil jsi nepřítele dovnitř.“

Žena se zasmála. Keeganovi se zdálo, jako by se zastavil čas, slyšel totiž jen chladnou melodii jejího hlasu. Pak ale okamžik pominul. Odkašlal si do rukávu. V ústech cítil pachuť spálené mědi.

„No tak, Eriku,“ pravila. „Říkala jsem ti, že si nedají říct.“

Vévoda se otočil k pódiu a zavrtěl hlavou. „Byl bych vás zachránil. Pamatujte si to.“

Keegan s nepříjemným pocitem sledoval, jak vévoda s dámou odchází. Na prahu se zastavili a otočili se. Keegan očekával nějaká slova na rozloučenou, nějakou hrubou urážku. Místo toho čarodějnice hvízdla. Svíčky i oheň v krbu zhasly a v síni se rozhostila tma.

Od stěn se odrazil křik podtržený jekotem a mokrými údery, jak ocel roztínala maso. Nad Keeganovou hlavou problesklo zvláštní modré světlo. To, co ozářilo, připomínalo scénu z pekla. Neozbrojení příslušníci klanů používali v boji o život nohy od stolů a jídelní nože – cokoli, co našli – sekyry Seveřanů ale padaly jako cepy a sklízely úrodu, která zalévala podlahu krví. Ani ne tři kroky od něj setnul Seveřan válečníka. Keegan sáhl po noži u opasku, zabiják se ale obrátil jinam.

Samnus a Obert vedli družinu do řeže za Caedmanem. Keegan se chystal vyrazit za nimi, pak si ale vzpomněl na to, co mu velitel řekl těsně předtím, než vešli do hradu.

Bez ohledu na to, co se stane, musíš přežít, Keegane. Musíš vyprávět klanům o tom, co jsi tu viděl a slyšel, jinak jsme všichni ztraceni.

Keegan vyhledal očima Caedmana. Jeho kožený oděv potřísnila tmavá krev, jak odrážel útoky Seveřana holýma rukama. Potom dorazili Samnus a ostatní a strhli vetřelce k zemi. Keegan se usmál, pak se ale dav rozestoupil, jako by ho roztáhly neviditelné provázky, a Keeganovi se hruď naplnila hrůzou.

Blížil se Netvor.

Obr kráčel přímo ke Caedmanovi a z brnění mu stoupala pára. Keegan zakřičel varování, jeho hlas ale spolkla změť zvuků. Nato dav znovu splynul a on ztratil bojovníky z očí. Chvíli poté zahlédl na podlaze tělo. Byl to Caedman a ležel na zádech jako mrtvý. Keeganovi stoupla do krku žluč. Seskočil ze stolu a marně lapal po dechu. Vzduch zhoustl pachem krve a potu. Obrátil se, zapátral po cestě ven a spatřil nad hlavou okno. Skočil a zachytil se kamenného parapetu. Vytáhl se nahoru, jeho ramena se ale v úzkém otvoru zasekla. Chvíli se zoufale svíjel, načež se mu podařilo vysvobodit z kamenného sevření. Odstrčil se a zřítil se do prázdného prostoru.

Keegan přistál ve sněhové závěji. V ústech cítil trpkou pachuť, když slyšel křik zevnitř hradu. Potom vyskočil na nohy a rozběhl se přes zmrzlé pláně.

Neohlížel se.

1

Caim nasál vzduch do plic a zadržel ho. Luk zapraskal, jak napnul tětivu až k uchu.

O čtyřicet kroků dál otočil jeho cíl hlavu, opět se ale vrátil k žrádlu. Caim znovu přeměřil vzdálenost a vzal v úvahu vítr i drobný výškový rozdíl. Se západem slunce klesla teplota skoro k bodu mrazu, což také ovlivní let šípu.

„Pořád si hraješ?“ zašeptal mu do ucha hlas.

Caim se zachvěl, když jím Kit prošla a postavila se vedle něj. Její vlasy se ve skomírajícím světle leskly jako rtuť.

„Zastřelíš ho, aniž bys mu dal šanci?“

„Nehý…“ řekl, když se mu naklonila do zorného pole, aby se podívala přes násadu šípu.

Cíl opět vzhlédl. Caima chytala do rukou křeč z chladu a tětiva se mu zařezávala do prstů.

„…bej se,“ vydechl.

Pozdě. Jelen se odrazil a skočil mezi dva nakloněné jehličnany. Jeho stopy zasypal sníh z větví. Caim se protáhl kolem Kit a sledoval kořist hájem. Čas se zpomalil. Během dvou úderů srdce cíl znovu našel a vystřelil.

Šíp se točil v těsné spirále. Jelen vyrazil z lesíka a kopýtky čeřil hluboký sníh. Vzápětí se šíp a cíl srazily a Caim se předklonil. Trefil jelena do boku a ten ho překvapil tenkým zaryčením. Šíp se jelenovi zapíchl vysoko za přední nohou. Klopýtl, rozběhl se ale sněhem pryč. Jak dlouho dokáže utíkat? Podle světlé krve, která mu kanula po hnědé srsti, zasáhl šíp plíci.

Caim sáhl po toulci a vyrazil za ním, jelen ale uháněl sněhem jako blesk. Během chvíle ho ztratí z očí. S pálícími plícemi sledoval, jak zvíře mizí za silným kmenem. Když Caim spatřil, co vyběhlo zpoza stromu na opačné straně, málem klopýtl. Zvíře bylo velké asi jako jelen, srst ale mělo černou jako divoká kočka. Z temene úzké lebky mu trčely dva štíhlé rohy bílé jako slonová kost. Caima píchlo v hrudi a prchající jelen byl zpátky. Bez přemýšlení se natáhl po stínech, jež se kupily mezi stromy okolo. Jelen si odfrkl, protože se mu přes čumák přelila stuha temnoty, a uklouzl ve sněhu. Klopýtl jen na okamžik, Caimovi to ale stačilo. Napnul tětivu a vystřelil. Druhý šíp jelena přelétl. Třetí vypálil téměř bez míření. Vypadalo to, že i ten mine, jelen mu ale vklopýtal přímo do rány. Tentokrát zvíře padlo.

Když k němu Caim doběhl, ležel jelen na boku a chabě kopal. Po zvláštní proměně na něm nezůstala ani stopa. Caim tasil jeden z dlouhých nožů, které nosil v pochvách na zádech, a ukončil jelenovo utrpení. Svázal mu nohy a na sníh zatím stříkala jasně rudá krev.

Připlula k němu Kit a pozorovala zvíře v posledním tažení. „Viděl jsi, jak se na tebe podíval? Byla to ta nejsmutnější věc, jakou jsem kdy viděla.“

Kit dál žvatlala a Caim zatím táhl kořist k táboru. Když vyrážel na sever, nevěděl, co tu může čekat. Stále měl v živé paměti Eregot, napůl zapomenutou noční můru, poslední nimejskou základnu ale minul před šesti dny a od té doby neviděl živou duši. Samozřejmě šel divočinou a používal nanejvýš lovecké pěšiny. Zvěřiny tu bylo dost; jestli neumrzne, hlady neumře. Skoro ale nespal, a když usnul, pronásledovaly ho horší noční můry než dřív. A taky viděl věci. Temné věci jako třeba to, co se právě stalo s jelenem. Objevovaly se bez varování, ve dne i v noci. Už od Otiru.

„Mineš ho,“ pokárala ho Kit nad jeho hlavou.

Caim se zastavil za křovím. Přes nebesa z větví viděl kobaltově modré nebe. Měsíc visel nízko a tvořil tenký srpek mezi prvními večerními hvězdami. Hodil kořist na zem a klekl si, aby ji očistil. S krvavým masem v ruce zahrnul mrtvé zvíře sněhem a odkráčel podrostem.

Jeho tábor tvořil malý přístavek a ohniště, ve kterém během jeho nepřítomnosti vyhaslo. Když oheň znovu zapálil, napíchl maso na rožeň a dal ho péct nad plameny. Potom si očistil ruce ve sněhu a opřel se o strom, který podpíral jeho provizorní přístřešek.

Zjevila se před ním Kit a zůstala stát v ohništi. Paže si založila na hrudi, což nikdy nebylo dobré znamení. Caim se zhluboka nadechl a připravil se na kázání.

„Co to děláš?“ zeptala se.

„Čekám na večeři.“

„Víš, co myslím!“ Zamávala rukama nad hlavou. „Proč jsi tady?“

„Ty víš proč, Kit.“ Zlomil dvě napůl suché větve a hodil je do ohně. „Dříve jsi byla pro.“

„Kdy?“

„V Otiru. Byla jsi u toho, kdy jsem své plány vysvětloval Josi. Tehdy jsi nic nenamítala.“

„Ano, namítala. Jenom ne nahlas.“

Otočil rožněm. „Pak jsi propásla šanci.“

„Protestuju teď. Podívej se na sebe. Jsi napůl zmrzlý a žiješ jako zvíře. A nemáš nejmenší tušení, co vlastně hledáš. Nebo snad ano?“

Caim zabručel, vyznělo to ale, jako by si odkašlával. Kdy jsi naposledy souhlasila s něčím, co jsem udělal, Kit? Vždycky ale byla s ním, kdykoli klopýtl, přestože mu někdy jen sypala do ran sůl. „Jsem unavený, Kit. Nech to být.“

Slétla dolů, posadila se vedle něj a opřela se mu o paži. Pod koženým oděvem mu naskočila husí kůže. „Co kdybychom zamířili do Arnosu? Jenom my dva, dolů podél Středozemského moře. Zářivé pláže a čistá voda. Než se tam dostaneme, mohlo by být tepleji.“

Odsedl si od ní. „Nech toho, Kit.“

„Fajn.“

Naposledy se na něj zamračila a zmizela. Neobjevila se ani jiskřička, ani záblesk. V houstnoucí tmě zahoukala sova. Po jejím odchodu se chlad zdál ještě syrovější. Co chtěl dokázat? Že nikoho nepotřebuje? Celý týden po odchodu z Otiru se neustále ohlížel v naději, že Josi bude ignorovat jeho žádost a někoho za ním pošle. Ani poté, co se přestal ohlížet, mu ale rozhodnutí vydat se na sever nepřipadalo snazší. Pořád si dobře vzpomínal na střet s Levictem.

Vítr na okamžik ustal, takže čarodějova následující slova zaburácela jako hrom. „Je zpátky v říši svých předků, v zemi Stínu.“

Země Stínu. Dětské báchorky. Ale nebyly. Caim napřáhl ruku a zavolal temnotu. Na dlani se mu objevil stín. Nestálo ho to skoro žádnou námahu. Stíny. Jelen. Sny. Co ještě se měnilo?

Caim zatlačil myslí a stín zmizel. Znovu otočil rožněm a vklouzl do přístavku. Svůj skrovný majetek schoval u zadní plátěné stěny. Úplně nahoře ležel dlouhý ranec. Sáhl do něj, potáhl a meč vyklouzl se zašeptáním z pochvy. Černá čepel neodrážela světlo ohně. Skoro dvacet let ležela v zemi za Kasovou chatrčí, nebylo to na ní ale vůbec znát.

Odkud pocházíš?

Jakoby v odpověď ucítil, jak se mu lehce zachvěla paže. Nebe rázem zesvětlalo do mléčně šedé. Stromy se zdály vyšší. Odhodily stinné pláště a sníh nyní jiskřil jako přikrývka z hvězdného prachu.

Caim vrazil meč zpátky do pochvy. Když sundal levou ruku z jílce, viděl opět normálně. Ušklíbl se, vrátil meč do rance a strčil ho pod přikrývku, takže na ní tvořil výraznou bouli. Přitáhl si blíž naditou brašnu. Pod vrstvami oděvu našel uzounkou knížku svázanou černým provázkem. Jednalo se o osobní deník arcikněze Vasilije. Darovala mu ho Josi. Spolu s propustkou, tu ale spálil. Z předchozí cesty na sever věděl, že kdyby u něj našli jakýkoli dokument, který by ho spojoval s novou panovnicí, měl by z toho jen víc problémů. Situace v Nimeji byla špatná už před pádem církve, nyní se ale ještě zhoršila. Neexistovalo žádné právo, jen zákon meče. Šlechtici se hádali o území a poddaní utíkali a loupili.

Caim otevřel knížečku a do klína mu vypadl kus papíru. Zvedl ho. Do kapky zlatého vosku, kterým byl dokument zalepený, bylo otisknuté velké J. Byl to dopis od Josi, schovaný tam, kde ho určitě najde. Byla to prosba o to, aby se vrátil? Anebo varování, aby se už nevracel? Strčil ho dozadu do knížky.

Hladké papírové stránky byly popsané Vasilijovou kultivovanou rukou. Každou noc si jednu nebo dvě stránky přečetl. Zatím nic užitečného nenašel, převážně šlo o popis arciknězových začátků, kdy byl prétorem v Belastiru.

Caim nahmatal pod košilí přívěsek ve tvaru klíče, který byl rovněž dárkem od Josi, a listoval knížkou, dokud neobjevil něco, co ho zaujalo.

Osmý den atria, 1123

Po čtrnácti dnech jsme dorazili do Otiru. Navzdory naší rychlosti jsem se z konkláve dostavil jako poslední, což bezpochyby použijí proti mně.

Odpoledne nás přijali v Diveci. Přesně jak jsem navrhl ve svém pojednání, byla Inkvizice mnohonásobně rozšířena…

Následujících několik slov nedokázal rozluštit. Pak:

Hladomorny pod hradem páchnou říční vodou a praskají ve švech. Většinu vězňů tvoří imperialističtí agitátoři, jeden ale upoutal moji pozornost. Měl něco v očích. Rozhodl jsem se zítra vrátit a poptat se na něj.

Ozvalo se prskání kapajícího oleje. Caim vystartoval vpřed a zachytil maso dřív, než spadlo do ohně. Trhal kouřící maso zuby a při polykání syčel, pak se vrátil zpátky k deníku. Text popisoval, jak Vasilij vysvobodil z mučíren pod hradem Diveci mladého muže a rozhodl se nechat si ho u sebe.

Vězeň se jmenoval Levictus.

Než Caim dočetl stránku, slunce úplně zapadlo. Schoval knížku, přihodil do ohně ještě několik větví a vlezl si do přístřešku. Jak tam ležel a škvírami mezi větvemi zíral na hvězdné nebe, do myšlenek se mu vloudila Josi. Co asi dělala? Byla v bezpečí? Zapomněla na něj? Čím víc o ní ale přemýšlel, tím jistější si byl, že se rozhodl správně. Byla královna, a on tulák bez peněz, domova i původu.

Poslední, co mu vytanulo na mysli, než usnul, byla Kit. Litoval, že se na ni tak utrhl. Příslib toho, že si ji udobří, ho ukolébal do neklidného spánku.

* * *

Caim poznal, že sní, podle fosforeskující záře hvězd a hebkosti trávy pod nohama. Stál u dřevěného plotu, který mu sahal po hruď. Za ním se rozkládal dvůr s půdou černou jako dehet. Zase mu bylo osm let. Byl malý. Vyzáblý. Slabý.

Plot pod jeho dlaněmi byl drsný. Na nádvoří klečel vysoký muž. Caimovi uvízl při pohledu na otce dech v plicích. Tyčil se nad ním strašák v plášti. Měsíc ozařoval tvář mladého Levicta, který v ruce držel půlnočně černou čepel. Scéna se odehrála přesně tak jako už tisíckrát předtím. Levictus bodl. Caim se kousl do rtu, aby potlačil výkřik. Toužil utéct, dokázal ale jen stát a sledovat, jak se otec hroutí na zem s povědomým jílcem trčícím z hrudi.

Levictus se otočil a objevila se další postava v černém plášti připomínajícím křídla velkého netopýra. Caimovi přejel po páteři studený prst hrůzy. Trhl sebou, když mu pod nohou praskla suchá větev. Postavy pohlédly přes nádvoří jeho směrem.

Do pravého ucha se mu zaryla ostrá bolest. Caim se snažil pustit plotu, ruce ho ale odmítaly poslechnout. Stíny zavířily, postavy splynuly s nocí a nechaly jeho otce na dvoře samotného. Caim toužil jít k němu, příliš ho ale bolela hlava. Soustředil se na prsty a snažil se je přimět, aby se rozevřely. Paže se mu třásly námahou.

Prostě… se… pusť…

Ze snu vytrhl Caima děsivý řev, a když otevřel oči, našel nad sebou obrovského tvora. Měl tupý čenich a masivní čelisti plné ostrých zubů. Zpod chomáčů tmavé srsti na něj hleděla malá očka. Caim zvedl paže, medvěd ho ale prackou velkou jako talíř smetl stranou.

Kamení mu drásalo záda, jak klouzal po tvrdé půdě, a ohlušoval ho hlasitý řev. Chtěl sáhnout pro nože, přilehl si ale pravou ruku. Prsty na té levé měl ztuhlé chladem, donutil je ale stočit se kolem jílce a vytáhnout nůž z pochvy. Zvíře se na něj vrhlo a Caim bodl nahoru. Nůž zasáhl kůži tvrdou jako staré dřevo. Na hruď mu dupla pracka s drápy a vytlačila mu všechen vzduch z plic. Medvěd rozevřel doširoka tlamu a Caimovi ovanul tvář puch zkaženého masa. Uvolnil si pravou paži právě včas, aby ji vrazil mezi své hrdlo a medvědí zuby. Čelisti mu scvakly předloktí. Caimovi se roztančily před očima skvrny. Znovu a znovu zvíře bodal, stejně tak se ale mohl snažit pokácet strom lžičkou. Do lebky se mu zařezávalo vrčení a medvěd s ním smýkal ze strany na stranu. Caim spolkl strach a natáhl se po stínech. Cítil, jak se plíží kolem tábora, nedokázal se ale zklidnit natolik, aby je přivolal. Skvrny před jeho očima začaly vířit. Levou rukou šmátral sem a tam po zemi a hledal…

Zemřu.

Když si to uvědomil, hrůza polevila na dost dlouho, aby našel v hrudi známý pocit, tlak, který cítil už dřív. Potom noc rozčísl děsivý řev a za medvědovým robustním ramenem se objevil dlouhý, nízký tvor černější než noční nebe. Proťal tmu, pohlédl dolů velkýma třpytivýma očima a zahryzl se medvědovi do šíje.

Medvěd zařval a odmrštil kořist stranou. Caim se několikrát překulil, načež narazil do stromu. Pokusil se posadit a prudce se nadechl, když se mu do nohy zařízla ostrá bolest. Zůstal nehybně ležet ve sněhu, lapal po dechu a netvoři se zatím váleli po zemi, drásali se a kousali. Medvěd ale rychle slábl; jeho snahy setřást obrovský stín slábly, až se nakonec zhroutil.

Caimovi se usadila v břiše ledová hrůza, když stínová šelma pustila medvědovu šíji, zůstala na zdechlině stát a zadívala se na Caima. Potom z ní slezla a zmizela. Caim natáhl krk, nikde ji ale neviděl. Tlak v hrudi polevil.

Caim zvedl ruku a dotkl se tváře. Prsty nahmatal teplou krev a lalůček, který mu visel na uchu jen za tenký kus kůže. Se zasténáním ho utrhl a odhodil do sněhu. Bolelo ho celé tělo. Předloktí mu v místě, kde se medvěd zakousl a roztrhal mu rukáv i kůži, tepalo. Dolů po ruce mu stékala krev a kapala do sněhu. Z dlouhých škrábanců na levé noze mu rovněž crčela krev a sbírala se v tmavší louži na zemi.

Caim se pomalu proplížil kolem zdechliny ke zbytkům ohniště. Mrkáním zahnal temnotu, která mu pronikala do zraku. Nemohl si dovolit omdlít. I kdyby neumrzl, do rána by vykrvácel. Oheň ho příjemně hřál na tváři a na rukou. Rychle vrazil nože mezi uhlíky. Potom se posadil a škubl sebou, když si rozevřel potrhanou nohavici a rukáv. Z obou ran tekla volně krev. Vytáhl z ohně první nůž a přitiskl jeho doruda rozžhavený hrot na rozšklebenou ránu na stehně. Pálivá bolest mu vystřelila rovnou do mozku. Na okamžik byl zpátky na střeše paláce v Otiru. Vznášela se nad ním Josiina tvář. Něco říkala, neslyšel ale co.

Když z rány sundal chladnoucí čepel, vrátil se zpátky do reality. Krk mu zahltil pach spáleného masa. Rána na noze zčernala a scvrkla se, krvácení ale z velké části ustalo. Než mohl začít přemýšlet, vytáhl Caim z uhlíků druhý nůž a přitiskl no napříč ke dvěma hlubším dírám po zubech na předloktí. Tentokrát nebyla bolest tak strašná, možná ale začínal být otupělý. Když bylo po všem, zhroutil se na zem.

Nad hlavou mu jiskřily hvězdy. Až na tichý bzukot v jeho hlavě byla noc úplně tichá. Toužil zavřít oči a spát, vzepřel se tomu ale a začal se plazit. Když míjel ruiny přístřešku, popadl popruhy brašen. Plazil se dál do noci a rance táhl za sebou. Pokud zůstane v pohybu až do rána, možná přežije. Pokud se mu ovšem neotevřou rány. A pokud ho nenavštíví další nezvaní hosté.

Pokud. Pokud. Pokud.

V uších mu bzučelo, pokračoval ale v cestě, jeden bolestivý palec za druhým.

2

Josi stála u okna z čirého skla a tahala se za krajkové manžety. Její komnaty v nejvyšším patře královské rezidence sestávaly z řady propojených pokojů větších, než bývalo celé patro jejího starého domu. Tento salón byl jejím oblíbeným místem, kam chodila, když chtěla být sama. Vzduch v uzavřeném pokoji jemně provoněla váza s čerstvými amarylkami. Na parketovou podlahu padaly čtverce bledého slunečního svitu. Na stěnách visela mistrovská díla, olejomalby i odlitky z bronzu.

Sáhla do kapsičky všité do sukně a vytáhla z ní kus papíru. Rozložila ho a spočítala řady čárek načrtnutých na stránce. Bylo jich čtyřicet jedna, jedna za každý den od chvíle, kdy Caim odešel. Připadalo jí, že uběhlo mnohem více času – o celé týdny víc. Jedna její část věřila, že v tuto dobu už bude zpátky; jiná si přála, aby se nikdy nevrátil.

Když v předsíni uslyšela kroky, schovala papír zpátky do kapsy. Otevřely se dveře a objevil se sluha v modrém doubletu a punčochách s gryfem vyšitým zlatou nití nad srdcem. V rukou držel kouřící porcelánový šálek na stříbrném podnose.

„Čaj, Vaše Veličenstvo?“

Voněl božsky. Josi se ho chystala přijmout, píchnutí v žaludku jí ale připomnělo, že jí zrovna nesedla snídaně. Zavrtěla proto hlavou a poslala sluhu pryč. Vytáhla papír a uhladila ho na příborníku. Právě ho chtěla znovu poskládat, když se objevil Fenrik s dlouhou skříňkou z týkového dřeva. Komorník jejího nevlastního otce za posledních několik měsíců děsivě zestárl. Uvěznění na hradě Diveci z něj předčasně udělalo starce. Vlasy mu zbělely a záda se mu ohnula jako kmen seschlého stromu. Postavil skříňku na stolek, otevřel ji a ustoupil.

Josi k němu přikročila. „Prosím, Fenriku. Měl jsi s tím poslat někoho jiného.“

„Svoji práci zvládnu, má paní. Vždycky tomu tak bylo a vždycky bude.“

„Já vím. Dělám si o tebe ale starosti.“

Fenrik se zatvářil zahanbeně. „Váš otec. Myslím hraběte. Byl by na vás pyšný.“

Usmála se na něj, pak pohlédla do skříňky. Na podušce z hedvábí barvy slonové kosti ležely jiskřící drahokamy. Safírový náhrdelník a další se smaragdy barvy mořské zeleně, tři páry náušnic, prsteny a náramky. Uprostřed pak koruna. Ze základny z propletených zlatých kruhů se vypínalo devět jemných špic. Byla posázená tolika drahými kameny, že by celý měsíc uživily město. Natáhla ruku, než se ale koruny dotkla, zarazila se.

„Dovolte.“

Než mohla začít protestovat, vzal Fenrik korunu ze skříňky a posadil ji Josi na hlavu. Pohlédla do zrcadla na víku skříňky. Viděla v něm cizinku, příliš vznešenou a klidnou, než aby to byla ona. Nebyla si jistá, jestli se jí obrázek líbí.

„Co je to?“ zeptal se Fenrik.

Josi se zadívala na papír ve své ruce. Složila ho a schovala do kapsy. „Nic, Fenriku. Jen připomínka.“

Dveře se opět otevřely a tentokrát vešel muž s pleší, jeden z mnoha dvorních sekretářů. „Vaše Veličenstvo, dvůr čeká.“

Josi stiskla Fenrikovi paži, rozloučila se s ním a za šustění dlouhých sukní sekretáře následovala. V chodbě přede dveřmi čekali dva strážci v naleštěné zbroji, kteří ji doprovodili po točitém schodišti dolů do přízemí.

Když dorazili ke dveřím Velké síně, sekretář na Josi pohlédl, zvedla ale ruku a požádala ho, aby počkal. Žaludek měla jako na vodě. Zdálo se jí, že jí koruna klouže z hlavy. Zhluboka se nadechla a upravila si ji. Dýchej, Josi. Budeš v pořádku. Když si upravila korunu, kývla na sekretáře. Otevřel dveře a uklonil se.

Přestože už si Josi na přepych života v paláci zvykla, při vstupu do Velké síně se jí pokaždé rozbušilo srdce. Skvostné tapiserie, rozlehlá mramorová podlaha, elegantní sloupy vypínající se ke klenutému stropu – to všechno ji plnilo úctou. Zároveň ale byla velká komnata plná duchů. Krvavé skvrny byly dávno odstraněny, i tak ale přesně věděla, kde zabiják Ral kopnutím převrhl skříňky s uřezanými hlavami členů koncilu volitelů. A když zvedla zrak příliš vysoko, vyobrazení slávy Pravé církve na stropních freskách ji rázem srazilo zpět na zem. Možná byla královnou, její vzestup k moci ale nebyl snadný a provázelo ho krveprolití.

Šestnáct ministrů turimu – méně než třetina úředníků, kteří tuto funkci zastávali za vlády jejího otce – při jejím příchodu vstalo. Byli to staří muži, většinou šlechtici, dva z nich si ale zvolili lidé Otiru. To byl jeden z jejích vlastních nápadů.

Josi vystoupala na pódium, kde trůny koncilu volitelů nahradila okázalá příšernost z mahagonu a týku přeplácaná zlatem. Palácové služebnictvo vytáhlo trůn z nějakého sklepního skladiště, kde stál od chvíle, kdy byl její otec svržen, a vrátilo ho sem. Co nejladněji usedla na sedadlo tvrdší než pařez a donutila se usmát.

K pódiu přistoupil Hubert a hluboce se uklonil. „Veličenstvo,“ řekl tak hlasitě, aby ho bylo slyšet po celé síni. „Máme vaše svolení k zahájení dnešního zasedání?“

Když Josi usedla na trůn, neměla ani ponětí, co vlastně taková panovnice dělá. Když jí pak předložili celou řadu otázek, a to od zaplnění míst uprázdněných po odstranění církevních úředníků, kteří zemi řídili předtím, po zřízení nové strážní síly, která by po rozpuštění Svatého bratrstva dohlížela na dodržování zákonů, přenechala Josi většinu každodenního úřadování Hubertovi, novému lordu kancléři, aby se mohla věnovat důležitějším státnickým záležitostem. To si aspoň říkala.

„Ano, Vaše Milosti,“ řekla. „Za okamžik.“

Hubert se začal otáčet, uprostřed kroku se ale zarazil. Josi zalétla pohledem k urážlivým obrazům na stropě a snažila se nehledět do truchlících očí Proroka na oprátce.

„Kdy bude restaurován strop?“

Hubert si odkašlal. „Ještě jsme nenašli malíře, Vaše Veličenstvo.“

„Proč ne?“

Hubert se otočil k dlouhému stolu, o který se dělil s novým strážcem imperiální pokladny. Ozmond Parmian vypadal v elegantním bílém obleku velmi pohledně.

„Je to otázka peněz,“ vysvětlil Ozmond, „které nám v tuto chvíli poněkud scházejí, Veličenstvo. Výnosy ze vzdálených provincií se opožďují, zatímco náklady na verbování, výcvik a ubytování nové městské hlídky, spolu s novými opatřeními k zajištění pomoci chudým…“

Josi zvedla ruku. „Chápu. Vaše Milosti, můžete pokračovat.“

Hubert kývl, otočil se k ministrům a Josi se usadila na trůnu pohodlněji. Zpočátku se na tyto schůzky těšila, protože se nemohla dočkat, až zavede opatření, která by zlepšila životy poddaných, už po několika dnech si ale uvědomila, že ministři vyžadují jen její přítomnost, ne hlas. Zatímco ona seděla na nepohodlné židli, turim přijímal žalobce a soudil jejich případy. Po krátké přestávce ji pak odvedli na několik menších schůzek, kde po ní opět chtěli, aby se jen usmívala a mluvila co nejméně. Zkrátka se k ní chovali jako k panence.

Hubert se pustil do předčítání dnešního programu a Josi si zatím pohrávala s těžkým prstenem na prsteníku. Byl to pečetní prsten jejího otce, velký drahokam jen vsadili do nového kroužku vhodného pro její ruku. Přejela špičkou prstu po fazetách. Kolik králů ho nosilo přede mnou? Co by si pomysleli, kdyby mě teď viděli?

Hubert hovořil o nepokojích napříč říší. Zdálo se, že někteří šlechtici využili nepřítomnosti církevní autority k tomu, aby si vyřídili staré účty se sousedy. Výsledkem bylo několik menších válek. Turim se každý den radil, jak násilí potlačit, zatím ale nic neudělal. Najednou ale něco z toho, co Hubert řekl, upoutalo její pozornost.

„Co jste to říkal?“ přerušila ho.

Vzhlédl od svitku. „Západní teritoria, Veličenstvo. Lord Ulbrecht z Cantrosu píše o potížích s bandity podél hranic a žádá o pomoc s jejich vymýcením.“

„Nějaké zprávy o vojácích, které jsem poslala na sever?“

„Ach, ještě ne, Veličenstvo.“

„Lord Ulbrecht velí městské pevnosti, ne?“

„Ano, Veličenstvo. Myslím, že ano, v dopise ale píše, že nemá dost vojáků na to, aby nastolil pořádek za hradbami města.“

„Kolikáté už je to hlášení o banditech na západních hranicích?“

„Čtvrté tento měsíc, Veličenstvo.“

Josi bubnovala prsty do područek trůnu. Cantros ležel v blízkosti hranic s územím, kde její zákony znamenaly velmi málo. A přesto, i tamní lidé patřili k jejím poddaným. Měla k nim jisté povinnosti. „Pošleme mu pomoc.“

„Veličenstvo, nemáme dost…“

„Sepište seznam všech lordů, kteří vyprovokovali válku na území impéria bez našeho svolení. Od každého si vyžádejte jednotku vojáků, vyzbrojených a připravených na tažení.“ Josi cítila, jak se jí rozpalují tváře. „Když připravíme svárlivé šlechtice o zbraně, nebudou se mít čím navzájem provokovat.“

Hubertovi zacukaly koutky úst, jako by se toužil usmát, ale neodvažoval se. „To je dobrý nápad, Veličenstvo. Mohu se ale zeptat, co máme udělat, když odmítnou?“

„Každý, kdo odmítne, bude zbaven majetku i titulů a prohlášen za nepřítele koruny.“

To rozproudilo mezi ministry debatu. Někdo nad jejím návrhem zamlaskal, nikdo ale otevřeně neprotestoval. Několik jich dokonce kývlo, patrně proto, že jejich vlastní země čelily útoku. Josi se usmála. „Co dál?“ zeptala se.

Hubert zaváhal, pak se natáhl pro další svitek. „Je tu problém s Akeší. Válka na východě pokračuje bez přestání už sedmým rokem. Nepřítel obrátil pozornost k jižní části kontinentu. Zároveň se mu podařilo obsadit imperiální kolonie v Altaji a v Sulenu, takže ovládá východní část Středozemského moře.“

Josi opustila veškerá dobrá nálada. Válku na východě zdědila po předchozí vládě. Přestože mezi oběma impérii vládlo napětí, co si lidé pamatovali, nikdy nepřerostlo v otevřenou válku, dokud moc nepřevzala církev a nezačala pronásledovat všechny, kdo se odmítli sklonit před Pravou vírou. Viděla hlášení pokladnice, četla o bitvách, investiturách a o městech, která dobyli a ztratili. Padlo už šedesát tisíc mužů a nespočet dalších bylo zmrzačeno, a celé tažení navíc stálo víc než dva milióny zlatých soldatů, což přivedlo Nimeu na pokraj bankrotu. A z toho, co viděla, to všechno bylo k ničemu. V soukromí se o tom s Hubertem nejednou přela. Přestože sdílel její názor, namítal, že válka je populární mezi lidmi i šlechtou. Josi se přistihla, že otáčí pečetním prstenem na prstě, a donutila se přestat.

„Ministři turimu, ve jménu míru a milosrdenství žádám, abyste ten nesmyslný konflikt ukončili.“

Rozhostilo se ticho. Potom někdo zakašlal a stavidla se protrhla. Síní se rozlehly hlasy, některé doslova křičely. Josi se zavrtěla na trůně.

„Pánové a dámy,“ pokusila se překřičet rámus. „Tato válka je už příliš dlouho zátěží na svědomí našeho impéria! Zničila rodiny a zasela nesvár mezi…“

Nikdo ji neposlouchal. Josi pohlédla na Huberta, toho však natolik zaujali rozhádaní ministři, že si toho nevšiml. Jeden z ministrů lidu, lord Du’Quendel, se postavil na židli a tleskal jí přes šedivé hlavy ostatních. Josi se na něj usmála a doufala, že se jeho nadšení rozšíří, nevypadalo to ale tak. Po několika minutách se ozvala hlasitá rána, která upoutala pozornost tolika lidí, že se rámus začal zklidňovat, takže všichni uslyšeli drobnou ženu v dlouhých šatech barvy lovecké zeleni. Ministři zmlkli a Hubert ji ohlásil.

„Lady Filoména osloví dvůr.“

Lady Filoména byla jedinou ženou v turimu a mezi ostatními ministry působila křehce, když ale vykročila doprostřed síně, vypadala spíše jako velitel na bojišti než vadnoucí květinka. Její šaty byly střižené tak, aby zdůrazňovaly strohost a jednoduchost, a nijak nezvýrazňovaly její postavu. Byla jen o málo starší než Josi a nebyla ošklivá; měla klasické rysy a zářivě zlaté vlasy stažené do drdolu na temeni. Mohla být krásná, kdyby neměla pevně stažená ústa a vypoulené oči, jako by kousla do něčeho kyselého. Josi toho o ní moc nevěděla – jen to, že měla bohatého manžela, který loni zemřel a ona po něm zdědila titul a obrovský majetek. A když Josi uviděla brož ve tvaru zlatého kruhu na jejích prsou, vzpomněla si ještě na něco. Lady Filoména byla zarputilou zastánkyní církve.

Filoména přešla rovnou k věci. „Byla by vážná chyba poslat do akešského impéria velvyslance s podmínkami kapitulace.“

„S podmínkami míru, má paní,“ přerušil ji Hubert.

„Ti divoši v tom neuvidí rozdíl. Když projevíme slabost, jen podnítíme další agresi.“

„To nemůžeme vědět,“ pravila Josi, „když se s nimi nepokusíme dohodnout.“

Lady povytáhla tenké, vytrhané obočí. „Jde o svatou válku nařízenou bohem, posvěcenou Jeho Svatostí prelátem a vedenou z vůle věřících.“ Po chvíli dodala: „Veličenstvo.“

Josi zaskřípala zuby. Církev byla ochotná nechat impérium vykrvácet, když byla u moci, a ta ženská po ní chtěla, aby v tom šílenství pokračovala. Bylo to naprosto směšné. Chystala se promluvit, ale Hubert ji předběhl.

„Promiňte, má paní, ale pokračovat ve válce na východě není nadále možné s ohledem na stav impéria.“

„Všechno,“ lady Filoména pohlédla zpříma na Josi, „je možné skrze Světlo.“

Josi se snažila kousnout do jazyka, ale nešlo to. „Co říká Světlo na tisíce mladých mužů, kteří zemřeli za mořem a už nikdy se nevrátí domů?“

„Oběti ve jménu Pravé víry nikdy nepřijdou nazmar. Jak říká Písmo svaté, jejich duše se nyní těší slávě po Prorokově boku.“

Josi zaťala ruce do sukně, aby se ovládla. Naštěstí zasáhl Hubert a zabránil dalšímu výbuchu.

„Děkuji, má paní,“ řekl. „Královna vezme vaše slova v potaz.“

Lady Filoména zamířila zpátky na své místo a Josi jí zamračeně hleděla na záda.

„Ještě něco, lorde kancléři?“ zeptala se a hrozila se odpovědi. Prostě chtěla pryč ze síně.

„Vévoda Mormaer žádá o slyšení.“

Josi potlačila povzdech. Začalo jí tepat v čele. „Dobrá. Pošlete pro něj.“

Na Hubertův pokyn vpustily stráže dalšího žadatele. Mormaer byl statný, téměř obtloustlý muž. Své bohatství stavěl na odiv drahokamy posázenými prsteny a zlatým řetězem na krku, ze kterého mu viselo sedm obrovských smaragdů. Krok za ním šel sluha v černé livreji. Vévoda se zastavil pod schody na pódium a pozdravil ji lehkou úklonou, která jako by říkala: Stojíš nade mnou, ale jenom o kousek.

„Vévoda Mormaer z Wistrosu, markrabě z Ebenového kříže,“ oznámil sluha.

Mormaer se natočil tak, aby stál čelem jak k ministrům, tak k trůnu. Tmavé oči měl napůl schované pod huňatým černým obočím, které mu srůstalo nad houbovitým nosem. Rty měl sevřené jako bitevní linie.

„Veličenstvo,“ jeho hluboký hlas zaduněl síní, „a poradci turimu. Už dvakrát jsem tomuto shromáždění předložil svoji petici a dvakrát jsem byl bez odpovědi poslán pryč.“ V chlupaté pěsti zvedl svitek papírů. „Nyní přicházím potřetí, a jestli nebudu vyslyšen, vrátím se na své sídlo se zprávou, že se naše panovnice nezajímá o dobro těch, kdo žijí za hradbami jejího města.“

Josi netušila, o čem mluví. Bylo to poprvé, co o nějaké petici slyšela. Nemínila ale připustit, aby nějaký muž vpadl do jejího paláce a něčeho se dožadoval.

„Vévodo…“

„Vévodo Mormaere,“ přerušil ji Hubert. „Pečlivě jsme zvážili vaši žádost, cítíme ale, že by bylo předčasné se o této konkrétní věci zmiňovat.“

Josi pohlédla na Huberta a přála si, aby se otočil a spatřil výraz šoku, který musela mít vepsaný do tváře, plně se ale soustředil na vévodu.

Mormaer znovu zatřásl papíry. „Je to vůle šlechticů této země. Co by mohlo být důležitější?“

To by Josi taky ráda věděla. Když se Hubert natáhl pro papíry, vstala. Všichni se postavili, dokonce i lady Filoména, třebaže to udělala líně, jako by chtěla dát najevo, že jedná jen z donucení. Josi se pokusila skrýt, jak ztuhlé má pozadí, a sestoupila dolů z pódia.

„Vaše Veličenstvo…“ začal Hubert.

Zavrtěla hlavou, aby ho umlčela, sebrala Mormaerovi papíry z ruky a rozvinula je. Dala se do čtení naškrábaného textu a žaludek se jí stáhl. Pocit se ještě zhoršil, když otočila stránku a došla k seznamu připojených podpisů. Bylo jich celých šest stran a našla mezi nimi jména významných rodů ze všech provincií impéria.

Snažila se uklidnit a vrátila se zpátky na první stránku.

V zájmu trvalého míru a prosperity říše žádají níže podepsaní, aby se Její imperiální Veličenstvo, královna Josefína Corinada I., ještě před letním slunovratem provdala a co nejrychleji začala plodit potomky, aby zajistila…

Text pokračoval seznamem vhodných nápadníků, první tři kandidáti přitom nesli příjmení, které dobře znala. Byli to synové vévody Mormaera.

Josi nemohla uvěřit tomu, co čte. Kdo si myslí, že…? Jak se opovažují? Co nejrychleji začala plodit potomky!

„Vévodo Mormaere.“ Snažila se ovládnout hlas. Hubert ji ustaraně sledoval, ona ale pokračovala. „Okamžitě mi vysvětlíte, co tohle,“ zamávala papíry, „znamená!“

Mormaer na ni bezvýrazně hleděl, jako by se ani neobtěžoval vzít její podráždění na vědomí. Zdálo se, že se chystá něco říct, Josi se ale odvrátila.

„Audience je u konce. Lorde kancléři, se mnou.“

Aniž by na Huberta počkala, zamířila k východu. Všichni se uklonili, když s osobní stráží opouštěla síň. Jakmile se dveře komnaty zavřely, opřela se Josi o stěnu. Hlava ji bolela tak příšerně, že skoro neviděla. Vzchopila se však a zamířila do malého salónu vyzdobeného krajkovými závěsy a drahým nábytkem. Práskla za sebou dveřmi a začala pochodovat sem a tam po tenkém koberci. Když se ozvalo tiché zaklepání, její zlost přešla ve žhavou zuřivost.

„Vy!“ zakřičela na Huberta, sotva vešel.

Rychle zavřel dveře a zůstal stát s pažemi u boků.

Josi ho toužila nakopnout. Místo toho začala znovu pochodovat sem a tam. „Napřed jste mě postavil do kouta jako svatý obrázek, abyste mohl s ostatními ministry rozhodovat o mé říši. A teď dovolíte, aby mě zaskočil ten… ten chlap, který ze mě chce udělat chovnou krávu!“

„Ano, má paní.“

„Ano?“ Zastavila se. „Ano co?“

„Mormaer má v jistém ohledu pravdu, Vaše Veličenstvo.“

„V soukromí mi říkejte Josi, Huberte.“

„Vaše Vel…“

Založila si ruce v bok. „Josi.“

„Dobrá. Josi. O vévodovi Mormaerovi se dá říct spousta věcí, ale není hlupák. Má právo předložit tuto věc.“

„Pak byste mi to měl raději vysvětlit, než vás nechám hodit do hradního příkopu.“

„Palác nemá…“

„Dejte se do toho!“

Odkašlal si. „Musíte se provdat, a to co nejdříve.“

Z košíku u okna sebrala broskev a kousla do ní, pak si ale uvědomila, že to nebyl nejlepší nápad. Protože neměla plod kam zahodit, vrátila ho zpátky do košíku.

„Ach, opravdu? Myslela jsem si, že to já jsem královna. Nevěděla jsem, že musím obrátit celý svůj život naruby, abych vyhověla přáním vlastních rádců.“

„Cinatus Mladší napsal, že vládnout národu znamená sloužit lidu.“

„Pak se může sakra provdat za jednoho z Mormaerových synů sám!“

Zafuněla a Hubert sklopil oči k zemi. Nakonec kývla. „Chápu, od lidí, jako je Mormaer, si ale radit nenechám.“

„Je velmi mocný, Veličenstvo.“

„Je to velký, tlustý vepř!“

„To taky.“ Hubert si odkašlal. „A je tu ještě jedna věc.“

Otevřel ruku. Na dlani mu ležela malinká slonovinová kamej. „To vám posílá lord Du’Quendel a žádá o soukromou audienci.“

Josi si kamej vzala. „Du’Quendel. Z Belastiru? Co chce?“

Znala rod Du’Quendel, i když jen z doslechu. Byla to velmi stará šlechtická dynastie. Sice ne tak bohatá a mocná jako dřív, ale pořád respektovaná.

„Myslím, že by rád získal významnější postavení na dvoře.“

Chápala, kde je problém. Lord Du’Quendel chtěl získat lepší pozici, neudělal ale nic, čím by si podobnou čest zasloužil. Trůn si však nemohl dovolit urazit jeho rod. Josi přejela prsty po kameji. Okraje byly zčernalé a tvář lehce popraskaná, jako by ležela roky ve špinavém koutě nebo ohořela…

Požár.

Vzpomněla si na sklepení v hraběcím sídle a na třináct slonovinových plaket s portréty členů tajného spolku jejího nevlastního otce. Buďto šlo o přesnou repliku, nebo…

„Královno, děje se něco?“

„Ne, jsem v pořádku. Jenom…“

Josi mu kamej vrátila a otočila se k oknu. Venku se na ocelově šedém nebi sbírala tmavá mračna. Každým dnem očekávali první sníh. Očekávání byla problematická. Musíš se postavit skutečnosti, že se možná nikdy nevrátí.

„Už mě unavuje čekat, Huberte. Unavují mě dvůr a problémy.“ Povzdychla si. „Dejte lordu Du’Quendelovi, co chce. Postarejte se o to, nepřeji si ho ale vidět. Nechci vidět vůbec nikoho.“

„Informuju dvůr. Ale co ples? Mám ho odsunout?“

Josi si promnula čelo. Úplně zapomněla na ples na počest její korunovace. Když jí ten návrh před měsícem předložili, připadalo jí to jako dobrý nápad, ale nyní, při všech problémech, se kterými se říše potýkala, jí to připadalo necitelné a marnivé.

„Kdy se koná?“

„Zítra večer, Veličenstvo. Po vašem setkání s arnosijskou delegací.“

„Je asi příliš pozdě na to odvolat ho. Tak dobrá. Prosím, pošlete mi hlášení o všech dnešních rozhodnutích i všecko ostatní, co bych měla podepsat.“

„Jak si přejete, Veličenstvo.“

Cestou ke dveřím mu poděkovala. V doprovodu stráží se vrátila prázdnými chodbami do svých komnat.

3

Caim se zavrtěl na palandě, protože se mu přes oční víčka zabodávaly od očí sluneční paprsky. Nechtělo se mu vstávat. Už tomu bylo dlouho, co se naposledy tak dobře vyspal, prázdné břicho a silná potřeba použít nočník ho ale vytrhly ze spaní. Zajímalo by mě, jestli v chladicí skříni zůstala nějaká vejce.

Svědilo ho stehno. Poškrábal se a představoval si smažená vajíčka a kus šunky, svědění ale neustávalo. Zasténal, otevřel oči a zjistil, že není ve svém bytě v Otiru. Zamrkal do slunečního světla, které vnikalo dovnitř škvírami mezi zvětralými šedými prkny v lomené střeše dobrých dvacet stop nad ním. Pak si vzpomněl. Dům, ve kterém žil, před měsíci shořel. Kde to, do pekel, byl? Ve stodole?

Posadil se. Paži měl od zápěstí k lokti pevně ovázanou. Z obvazů cítil štiplavý zápach; ne zánět – díky bohům – nýbrž zemitou vůni. Nějakou mast.

Caim sledoval svědění, stáhl ze sebe starou přikrývku a zjistil, že je jen ve spodním prádle. Skoro vyskočil, když spatřil tepající stín, který se mu omotal kolem stehna a přes vrstvu obvazů mu vysával ránu. Chňapl po něm, stín mu ale proklouzl mezi prsty a zmizel ve tmě pod seníkem. Caim si ránu zkontroloval a zjistil, že trochu krvácí, nebylo to ale tak zlé, jak se obával. Svědila ho i pravá tvář. Když nahmatal chybějící kus ušního lalůčku o velikosti nehtu u palce, udělalo se mu zle. Kůže byla na dotyk pořád citlivá a na líci měl několik škrábanců, jinak se ale zdálo, že má obličej v pořádku. Zbytek těla měl zbitý a zhmožděný, byl si ale jistý, že je schopen chůze.

Když se teď vzbudil, začal si vzpomínat. Plazil se krvácející a rozbolavělý sněhem pryč od tábora. Bojoval s mdlobami, takže nevěděl, jak dlouho to vydržel. Pak narazil na něco, co připomínalo silnici. Matně si pamatoval, že nad sebou viděl malý plot, možná se mu to ale jen zdálo. A pak se probudil tady. Jeho výstroj ležela ve slámě kousek od něj, nože v pochvách, dlouhé rance s mečem a lukem a taky brašna.

Něco vedle něj zašustilo. Caim se překulil a zalapal po dechu, protože dostal křeč do nohy. Tasil nůž a otočil se. Ve dveřích stál malý chlapec. Caim pomalu vydechl a sklonil zbraň. Hoch na něj ještě chvíli zíral velkýma hnědýma očima, pak utekl. Hezké. Určitě běží pro bratry.

Caim sebral oblečení a právě si ho navlékal na zraněné tělo, když se ozvaly kroky. Podařilo se mu natáhnout si kalhoty a připnout nože, pak se otevřely dveře. Zaplnil je velký muž. Na sobě měl prostou halenu a kalhoty z hrubé, podomácku upředené vlny. Pracovní boty měl obnošené a potřísněné bahnem. Sundal si klobouk se širokou krempou a hřbetem paže si utřel čelo.

„Dal jste se dohromady rychle,“ řekl muž. „Myslel jsem, že bude pár dní trvat, než se postavíte na nohy.“

Caim si oblékl košili. „To je vaše stodola?“

Muž kývl.

„Děkuju, že jste mi tu dovolil zůstat.“ Caim zvedl ovázanou paži. „A taky za tohle. Musel jsem vypadat dost zle.“

„Viděl jsem i horší rány. Ovce se pořád dostávají do nějakých malérů.“

Ovce. Jasně.

Mluvení Caimovi ukázalo, jakou má žízeň. „Mohl bych dostat něco k pití? Trochu vod…?“

Muž zařval přes rameno: „Tarne, přines mu hrnek ze sudu.“

Když Caim zvedl brašnu, zabolelo ho v bedrech. Dýchal pomalu nosem a přehodil si popruh přes rameno spolu s ranci. Jakmile vykročil, trochu se s ním zakymácel svět, než se ale dostal ke dveřím, opět se narovnal. Caim vyšel ven na denní světlo a zastínil si oči. Nebe bylo safírově modré. Stodola stála asi dvacet kroků od zasněžené silnice. Zahlédl taky malý dům a stáj. Neviděl sice žádné ovce, ve vzduchu se ale vznášel štiplavý zápach dobytka.

Přiběhl chlapec s hliněným hrnkem, ve kterém šplíchala voda. Caim si ho vzal a najednou ho vypil. Ledová voda chutnala lépe než víno. Caim mu poděkoval a hrnek vrátil.

„Ještě?“ zeptal se chlapec.

Caim byl v pokušení, chtěl ale jít, než ho vyhodí. Chlapcův otec si ho prohlížel s příliš velkým zaujetím. Brzy mu začne klást otázky, na většinu přitom nebude chtít odpovědět. Ti lidé působili mile. Nejlepší, co pro ně mohl udělat, bylo nechat je být.

Caim sáhl do brašny. „Mám peníze. Za problémy, které jsem vám způsobil.“

Muž pohlédl dolů na mince v Caimově ruce, pak zavrtěl hlavou. Mlaskl a řekl: „Žádné problémy. Ale raději byste měl jít, když už je vám líp.“

Caim kývl a peníze schoval. Když zahnul k silnici, otevřely se dveře domu a objevila se žena. Její věk se dal jen těžko odhadnout, mohla být mladší než on, ale ne o moc. Přinesla mu ranec s bochníkem chleba a podala mu ho. Pořád byl teplý a voněl božsky. Caim kývnutím poděkoval, ohlédl se po chlapci stojícím za otcem a odešel.

Teprve na silnici si Caim uvědomil, že se pastýř bál. Necítil jen úzkost, hluboce se děsil. Svět byl krutým místem, obzvláště tady na venkově. Cizinec s mečem znamenal potíže.

Pěšina byla ve srovnání s rovnými, upravenými silnicemi na jihu hrbolatá a jeho stav každou překážku ještě zhoršoval. Kameny a led ukryté pod sněhem znesnadňovaly chůzi. Nakonec se spokojil s prkenným, šouravým krokem, který příliš nebolel. Možná nevyhraje žádný závod, bylo to ale lepší než se plazit.

Svaly na noze se mu uvolnily až po míli, kdy konečně mohl udělat normální krok, šel ale pomalu, protože nechtěl zhoršit svá zranění. Bolelo ho v zádech a trochu mu tepalo v paži. Kdyby byl v Otiru, někam by zalezl – třeba k madam Sanyi – a v pohodlí se zotavil. Snil zrovna o měkké péřové posteli, když znovu uslyšel bzučení. Nepůsobilo mu bolest, jen bylo strašně otravné. Prohmatal si hlavu, jestli nenajde nějaké boule, když se vedle něj objevila Kit.

„Dobré ráno, sluníčko. Vypadáš hrozně. Cítíš se líp?“

Zamžoural na ni v oslepujícím slunci. Na sobě měla modrozelené, skandálně krátké šaty. Hopsala vzduchem a bosýma nohama se sotva dotýkala sněhu.

Caim si potáhl rukáv na zraněné paži. „Budu žít. Kde jsi trčela?“

Kit se sehnula, aby si prohlédla jeho nohu, a přitom se jí o několik palců nadzvedla sukně. Odvrátil se.

„Byla jsem na výzvědách, jak vždycky chceš.“

„Nemusíš to dělat. Chci říct, nemusíš se cítit provinile.“

Narovnala se a ruce si založila v bok. „Takže je to moje vina?“

Dotkl se krvavého ucha. „Vůbec ne. Teda, mohla jsi mě varovat, že se lidožravý medvěd chystá…“

„Čí to byl nápad nechat tělo ubohého, bezbranného jelena hned vedle tábora, kde ho mohlo cítit kdejaké zvíře?“

„Neudělal bych to,“ řekl, „kdybych věděl, že budeš ve službě spát.“

„Spát! Pokud si vzpomínám, chtěl jsi být sám. Kromě toho jsi přežil. Tak si přestaň stěžovat.“

Caim šlápl do díry a zaťal zuby, když mu z nohy do beder vystřelila bodavá bolest. Zastavil se a Kitin výraz se rázem změnil. Ihned byla u něj a stehnem mu začaly probíhat elektrické výboje.

„Jsi v pořádku? Můžu něco udělat?“

Čekal, dokud bolest nepolevila do snesitelného tepání. Potom udělal krok. Když neupadl, znovu se vydal na cestu. Pěkně pomalu. Kit se držela vedle něj a štěbetala jako starostlivá matka. Bylo to skoro milé, asi minutu.

„Jsem v pořádku, Kit. Dej si pohov, dobře?“

„Fajn. Když nechceš pomoct.“

„Jsem v pohodě. Opravdu. Pověz mi, co jsi objevila před námi.“

Kit mu plula vedle hlavy. „To jsem ti právě chtěla říct. O kus dál stojí u silnice dům.“

Caimovi se stáhl žaludek. Po většinu cesty se osídlení vyhýbal, mezi lidi šel jen tehdy, když potřeboval nakoupit zásoby nebo když touha po zprávách z Otiru přebila jeho pud sebezáchovy.

„No, vlastně je to taková noclehárna,“ řekla. „Je to ale lepší než spát v závěji.“

„Je bezpečná?“

Kit mu prohrábla vlasy. „Pro tak velkého, silného mužského, jako jsi ty, ano.“

Caim ucukl. Tohle se Kit nepodobalo. Jistě, někdy s ním flirtovala nebo se chovala trochu praštěně, nikdy mu ale takovým způsobem nenadbíhala.

Odplula od něj. „Chováš se divně. Nemáš otřes mozku?“

Přidal do kroku, třebaže to bolelo. Čekal, že se Kit zjeví před ním. Asi po minutě se zastavil a ohlédl se. Zmizela. Zvážil, že by něco řekl, protože věděl, že ať už je kdekoli, uslyší ho, nakonec ale šel dál.

Šplhal nahoru nízkými kopci a míjel hájky. Vzduch tu byl nehybný, ostrý a hustý příslibem dalšího sněhu. Po několika stech yardech stromy u silnice prořídly a ustoupily široké pláni. Gilvanská step byla plochá jako stůl a táhla se od obzoru k obzoru pod nekonečným modrým nebem. Nejasně si vzpomínal, že ji jako dítě přešel; osmiletému chlapci připomínaly pláně oceán nicoty. Zadíval se do dálky a přemýšlel, jestli nedělá chybu.

Copak mám na vybranou? Mám žít dál, aniž bych znal pravdu?

Pěšina se rozšířila, až připomínala skutečnou silnici. A na pláni se začaly objevovat nízké střechy z drnů, snad farmářské domky. Asi o čtvrt hodiny později narazil na blátivou alej lemovanou hustým křovím. U cesty tu stáli tři chlapci a kopali do sněhu. Na nohou měli otrhané boty a na sobě hrubé kabátce, které jim sahaly až ke kolenům a odhalovaly špinavé holeně. Jeden zahlédl Caima a křikl na kamarády, kteří se hned otočili a pozorovali ho. Caim si sundal kápi a pokračoval v chůzi. Hruď se mu stáhla starým strachem vyvolaným dlouhou samotou. Šikmé střechy u silnice si nevšiml, dokud nebyl přímo u domu.

Očividně šlo o noclehárnu, kterou viděla Kit. Stála hned u cesty. Dřevěný plot uzavíral dvůr a dvě menší budovy za domem. Z cihlového komínu stoupal tenký proužek kouře. Caim si upravil popruh brašny a zkontroloval nože.

Nebyla tu žádná brána, takže se vydal po nerovné kamenité stezce k domu a strčil do starých dveří. Šero uvnitř polykalo denní světlo. Když Caim překročil práh, zakouřený vzduch ho zaštípal v očích. Hlavní místnost zabírala většinu přízemí. Stěny tvořily holé trámy spojené proutím. Nízkou střechu podpíraly dva zjizvené dřevěné sloupy. Nebyla tu žádná okna a ani pult, jen dveře zakryté špinavým kusem plachty vedoucí do zadní místnosti, patrně do kuchyně. Většinu prostoru zabíraly dva dlouhé stoly na trnožích. U stolu sedělo pět mužů, kteří kouřili hliněné fajfky a pili. Podle jednoduchého oděvu a zablácených bot hádal, že se jedná o farmáře nebo nádeníky.

U druhého stolu seděli tři muži. Dva mohli být bratři. Oba byli velcí a měli hrubé kosti, třebaže jeden měl dlouhé blond vlasy a druhý černé jako smůla. Muž sedící naproti nim byl o hlavu menší. Z hloubi kápě, kterou si stáhl hluboko do čela, mu trčela ostrá brada. Všichni tři byli odění do šatů z jelenice namísto z vlny a byli ozbrojení. Vedle velkých mužů stály o stůl opřené oštěpy určené k lovu divočáků; jejich společník schovával něco pod pláštěm, možná meč nebo obušek. Když Caim vstoupil, dva větší muži zvedli tmavé, propadlé oči a stejně rychle se zase věnovali svému.

Plátěný závěs se odsunul stranou a ze zadní místnosti vyšel muž. Podle dřevěných korbelů v ruce to byl majitel. Měl povislou bradu a na krku tmavou skvrnu od vína. Oči měl hluboko posazené a obklopené záhyby kůže, jejich hlubiny ale ukrývaly zrnko houževnatosti a podobné to bylo i u jeho hostů, jako by byli vytesaní ze stejného kusu kamene.

Když hostinský obsloužil hosty, zadíval se trpce na Caima. Ten se narovnal, jak jen mohl, a snažil se skrýt, že je zraněný. Začal ho svědit obličej, ruce ale nechal u boků.

„Jste hostinský?“ zeptal se Caim.

Muž si utřel ruce do košile plné mastných fleků. Pohlédl na Caimovo roztržené ucho a řekl: „Co chcete?“

„Něco horkého k jídlu a pokoj na noc, pokud nějaký máte.“

„Postele nevedeme.“ Hostinský mávl rukou k židli na konci stolu nejblíže u skromného ohniště. „Něco k jídlu vám ale přinesu.“

Caim prošel místností a rance si opřel o stěnu. Posadil se a žár z ohniště mu začal olizovat záda. Zavřel oči a představil si, jak mu teplo vniká do morku kostí. Hádal, že je asi dvacet mil severně od nimejských hranic. Pokud se bude dál držet severní cesty, a navzdory zranění udrží krok, za několik dní bude v Liovardu, v největším městě Eregotu.

Zdálo se, že se tři muži sedící pospolu o něco přou, Caim ale neslyšel o co. Dva větší náhle vstali, sebrali oštěpy a vyšli ze dveří, menšího muže nechali samotného u stolu se třemi korbely. Caim se opřel, zavřel oči a staral se o své. Poslední, co potřeboval, byly problémy.

Uslyšel šoupání kroků po dřevěné podlaze a donutil se zvednout oční víčka. Ze zadní místnosti vyšla žena a přinesla mu chlebovou placku s hnědou omáčkou a dřevěný korbel. Nepohlédla mu do očí, ale to ho nepřekvapilo; věděl, že vypadá zle a páchne asi ještě hůř. Když se začala odvracet, odkašlal si. Zaváhala, jinak ale nedala najevo, že by ho slyšela.

„Mířím do Liovardu. Mohla byste mi říct, jak je to daleko?“

Žena pokrčila rameny. Byla asi stejného věku jako hostinský a měla podobně unavené rysy člověka těžce zkoušeného osudem.

„Orso!“ křikla přes rameno. „Jak daleko je to do města?“

Hostinský na ně od druhého stolu zamračeně pohlédl. „Dva, možná tři dny cesty pěšky.“

Caim na ženu kývl. „Snažím se najít jedno místo.“ Ze snů nejranějšího mládí vydoloval jméno. Nebyl si jistý, jestli je správné. „Jitřní soutěsku.“

„Sojo!“

Hostinský jí pokynul a žena se odšourala pryč. Její pán nebo možná manžel se na Caima zaškaredil.

„Nemáme žádné postele!“ zabrblal, poté následoval ženu do kuchyně.

Caim se usadil na židli a trhl sebou, když se bolavými zády otřel o opěradlo. Ostatní hosté ho zaraženě sledovali. Opětoval jejich pohled, dokud jeden po druhém nesklopili oči. Muž v plášti nevzhlédl vůbec.

Caim se zadíval na kouřící hromadu brambor a mrkve na talíři. Žár za zády, který mu před chvílí připadal příjemný, na něj nyní těžce doléhal. Usrkl z korbelu a málem pití vyplivl. V hořkém pivu plavaly kousky prosa. Chystal se korbel postavit zpátky na stůl, pak se ale znovu napil.

Když venku zaduněla kopyta, skoro pivo vyplivl. Na cestách znamenali koně bohaté lidi nebo vojáky, a v každém případě potíže. Caim položil ruce na stůl. Ven vedla jediná cesta, pokud ovšem zadní místnost neměla taky východ. Ostatní hosté se při zvucích venku rozhlédli, jinak ale zůstali sedět. Vzápětí se rozlétly dveře. Caim se odsunul se židlí ze světla ohně.

Dovnitř vešla družina mužů ve vlhké kožené zbroji a ocelových přilbách a zadupala nohama, aby z bot oklepala sníh. Bylo jich celkem pět. Neměli žádné uniformy, zato dost zbraní na to, aby všichni věděli, že to myslí vážně. Potom vstoupil šestý muž, v ocelovém kyrysu a drátěné košili; jezdecké boty měl zablácené.

Vojáci. Přesně to jsem nepotřeboval.

Při pohledu na nové hosty se všichni ve výčepu sehnuli ještě víc nad pitím. Hovor utichl. Dřevo v krbu v nenadálém tichu hlasitě praskalo. Vojáci se usadili u stolu a odsunuli stranou farmáře, aby si udělali víc místa. Hostinský přikvačil ze zadní místnosti s korbely pěnícího piva. Když je stavěl na stůl, kývl, podle svěšených koutků ale neměl z nových hostů radost.

„Dobrý den, pánové.“

Jeden z vojáků, ten největší, hodil na stůl několik mincí. „Potřebujeme něco k jídlu. A žrádlo pro koně. Postarej se o to.“

Hostinský se uklonil, sebral peníze a zmizel za závěsem. V zadní místnosti se ozval křik a tříštění nádobí a vojáci se zasmáli. Kapitán seděl zády ke stěně a věnoval se pití. Vypadal mladší než ostatní. I beze zbroje a drahého jezdeckého meče s jílcem obtočeným drátem u boku by Caim poznal, že tu velí. Držel se stranou a trochu víc dbal o zevnějšek. Patrně šlo o čtvrtého syna nějakého nižšího lorda, který vstoupil do armády, aby to někam dotáhl.

Zatímco vojáci pili a hovořili spolu, muž v plášti u Caimova stolu vstal a zamířil ke dveřím. Vypadalo to, že se dostane bez problémů ven, pak ale jeden z vojáků zavolal.

„Hej, ty tam!“

Voják, který na muže křikl, a jeden z jeho bratří ve zbrani vstali, zatímco ostatní přihlíželi. Důstojník se nepohnul, vzhlédl však od pití. Muž v plášti šel dál.

Velká chyba.

Stojící vojáci mu zastoupili cestu a také ostatní už se zvedali. Farmáři se ještě víc sehnuli nad stolem, jako by je nezajímalo, co se děje. Všichni až na jednoho. Byl starší než zbytek, přímo prastarý, a bílý plnovous mu visel až k pupku. Jen on se odvážil zvednout hlavu a dívat se.

Jeden z vojáků popadl muže v plášti za paži a prudce ho zastavil. „Kampak?“

Druhý mu strhl z hlavy kápi a odhalil mladistvou tvář se skobovitým nosem a kšticí černých vlasů. Chlapci nemohlo být víc než šestnáct nebo osmnáct. Vojáci se zakřenili.

„Co je to?“ zeptal se první. „Vypadá příliš mladě na to, aby se toulal krajinou bez matinky.“

Mladík v plášti se odvrátil, ale nic neřekl. To už k nim přistoupil velký voják. S korbelem stále v ruce popadl chlapce za vlasy a drsně mu zaklonil hlavu.

„Patříš k armádě, hochu?“

První voják dloubl mladíka do ledvin. „Otevři pusu, hochu. Mluvíme s tebou.“

Velký voják odhodil dozadu chlapcův plášť, hvízdl a sáhl dolů. Tasil jeho meč a zvedl ho. Byl to krátký severský meč s rovnou čepelí a úzkou záštitou, jemuž se říkalo spatha. Tento měl bronzový jílec a matnou ocelovou čepel, která vykazovala stopy po kovářském kladivu.

„Raději bys nám to měl vysvětlit,“ řekl velký voják.

Přikročil k nim důstojník. „Co to máte, seržante?“

Seržant hodil meč na podlahu, kde dutě zarachotil. „Vypadá to na dezertéra.“

„Je to pravda? Dezertoval jsi z armády Jeho Jasnosti?“

„Nechte ho být!“ zakřičel stařík u stolu. „Nikomu nic neudělal.“

Na pokyn důstojníka zvedli tři vojáci farmáře na nohy a odvlekli je ke zdi. Stařík dál protestoval, za což si vysloužil úder pěstí do úst, jenom ho to ale přimělo nadávat hlasitěji.

„Zavřete mu hubu!“ zařval seržant. „Nebo ho polechtejte na žebrech něčím ostrým.“

Jeden z vojáků tasil zpoza opasku dýku.

Caim se opřel a cítil bolest svých ran. Situace se stále zhoršovala. Myslel si, že vojáci mladíka jenom trochu pozlobí, zmínka o dezerci ale všechno změnila. Neznal zákony Eregotu, v Nimeji ale mohli vojáka za dezerci i oběsit. A o většině poprav bylo rozhodnuto na místě. Nebyl to však jeho problém. Mohl zůstat ve stínech, kde si ho s trochou štěstí nevšimnou, a jít dál. Co by na to ale řekla Josi? Pověděla by mu, že udělal správnou věc? Představil si její zklamaný výraz.

Dobrá, Kit. Kde jsi?

Důstojník se natáhl a odhrnul stranou límec mladíkovy košile. Na chlapcově rameni se skvěly modré linie tetování, tři kruhy propojené uprostřed čtvrtým. Caim nevěděl, o co jde, seržant se ale na chlapce rázem vrhl, strhl mu paže za záda a ostatní vojáci tasili meče. Jeden z farmářů se otočil a vysloužil si úder hruškou meče do obličeje. Klesl na podlahu a z úst s vylámanými zuby mu crčela krev. Stařík tyranům dál nadával. Caim sáhl za záda. Viděl dost.

Vojáci začali strkat mladíka ke dveřím. Caim vstal a noha ho přitom pálila, jako by mu maso trhaly doruda rozžhavené háky. Levou rukou tasil nůž. Když ho vší silou zabodl do dřevěné desky stolu, všichni se k němu otočili.

„Pusťte ho.“

Vyrazil k němu voják s taseným mečem. Caim natočil zraněnou stranu tváře k ohni. Voják se rázem zastavil. Tohle jsi v takovém zapadákově nečekal, co?

Seržant zařval: „Yanigu! Přestaň toho parchanta očumovat a postav ho ke stěně.“

Voják udělal další krok. Víc Caim nepotřeboval. Vytrhl nůž ze dřeva a řízl vojáka do hřbetu ruky. Muž zalapal po dechu, ucukl a upustil meč. Caim znovu zaútočil. Jednou, dvakrát, třikrát bodl, a voják upadl. Byl odzbrojený a z děr v lehké zbroji mu prýštila krev. Rány sice hodně krvácely, nezasáhl ale nic důležitého. Přežije, pokud ho dostanou k felčarovi.

Vyrazila k němu dvojice vojáků, která doposud hlídala hosty. Caim tasil i pravou rukou. Tito vojáci se zachovali rozumněji a napadli ho společně. Jeden byl ozbrojený dlouhým jezdeckým mečem; druhý jen ostrou dýkou, držel ji ale, jako by s ní uměl zacházet. Caim meč zablokoval a v duchu zaklel, protože cítil, jak se mu podlomilo koleno. Udržel se ale na nohou, odrazil seknutí muže s dýkou a odpověděl sérií rychlých úderů, které zahnaly vojáky na ústup. Caim nechal muže odkulhat. Pálilo ho předloktí a z bojového postoje dostával křeč do zad. Obával se, že upadne, pokud se pokusí pohnout. Jaké měl možnosti? Vzdát se?

Do uší mu šeptaly tichounké hlásky. Když ho napadli zbývající vojáci, nemusel stíny volat, přišly samy. Světlo ohně najednou zhaslo, jako by někdo přes plameny hodil mokrou deku. Jeden z vojáků se zastavil uprostřed kroku a ústa zkroutil hrůzou, když mu na hlavu dopadl stín a stekl mu dolů přes obličej. Ostatní začali ječet a sekali kolem sebe, zavalila je totiž lavina stínů. Důstojník za nimi tasil meč.

Caim udělal krok. Noha ho pálila jako oheň pekelný, ale udržela ho. Šel místností a každý krok pro něj byl agonií. Stíny ho následovaly, plazily se po zemi a po stěnách i přes vzpouzející se vojáky. Cítil, že ho sledují a čekají… na co? Hosté uprchli. V zadní místnosti panovalo ticho.

Caim se zastavil před důstojníkem. Zblízka vypadal ještě mladší, neutekl ale, třebaže jeho muži sténali a krváceli na podlaze. Odvážný malý sráč.

„Vypadni,“ řekl Caim. „A ostatní vezmi s sebou.“

Mladý důstojník se zadíval na jeho nože. „Vrátím se. S více muži.“

„Pak nezapomeňte lopaty a kněze.“

Caim propustil stíny, poslal je zpátky do koutů výčepu a důstojník zatím sebral své muže a popohnal je ke dveřím. Cestou ven ho sledovali zděšenýma očima. Aspoň žili. Na dvoře byly slyšet jejich tiché hlasy a následně dunění kopyt, které se postupně vzdalovalo. Caim si všiml, že zmizel i mladík v plášti, a ani jeho meč už nebyl na podlaze, kam ho vojáci zahodili. Není zač, ať už jsi byl kdokoli.

Caim se odvlekl zpátky ke stolu, kde si kusem látky očistil nože a schoval je. Chvíli byl v pokušení ukázat tomuhle místu, jak vypadá opravdový masakr. Pohledem zalétl k otcovu meči u stěny. Protáhl si pravou ruku a posadil se. Dušené se srazilo ve slizkou masu, přesto ho snědl. Trhal na kusy chlebovou placku, cpal si ji do úst a do místnosti zatím vešli hostinský se ženou. Caim vycítil, že nemají radost z toho, když ho tu vidí. Hostinský se rozhlédl, jako by očekával, že vojáci každým okamžikem vtrhnou zpátky dovnitř.

„Hm,“ řekl. Žena ho popíchla. „Měl byste teď jít. Nechceme žádné potíže.“

Zajímavé. Přesně to jsem říkal i já. A kam mě to dostalo?

Caim se zarazil s kusem jídla napůl cesty k ústům. „Už jste měli potíže. Jsou pryč.“

„Vrátí se,“ řekla žena za hostinským.

Postrčil k nim korbel. „Ještě pivo.“

Když manžel kývl, sebrala žena korbel a vrátila se do kuchyně.

„Prosím,“ řekl hostinský. „Nechte nás být.“

Caim žvýkal. Chtěl se na ně zlobit, ale chápal je. Vojáci se určitě vrátí, patrně v čele malé armády. Ti lidé budou mít štěstí, když za několik dní bude jejich dům vůbec stát.

Odstrčil se od stolu a vstal. Noha ho ostře zabolela na protest, ale poslechla. Na stůl vedle talíře hodil hrst mincí.

„Než odejdu,“ řekl Caim. „Potřebuju znát cestu k Jitřní soutěsce.“

„Nikdy jsem o tom místě neslyšel.“

Caim hleděl hostinskému chvíli do očí, pak se podíval za něj, závěs ve dveřích do zadní místnosti se totiž pohnul a do výčepu vešel muž. Všimly si ho i stíny. Caima štípala kůže, jak tisíc malinkých stínů začalo hlasitě kňourat, nově příchozí ale nevypadal jako voják. Zpod velké medvědí kožešiny, která halila jeho statnou postavu, vyčuhovaly kožené šněrovací boty. Muž si shodil z hlavy kápi a odhalil masu stříbřitě šedých copánků, které lemovaly vrásčitou tvář zarostlou dlouhým vousem. Rozhlédl se po zničené místnosti, pak si změřil Caima očima bledýma jako zmrzlé jezero.

„Já znám cestu.“

Hostinský se chystal něco říct, pak ale zvedl ruce, jako by je chtěl vyhnat ze dveří. Caim kývl a sebral svoji výstroj. Starší muž už mířil ven.

Venku zase sněžilo. Když se za nimi zabouchly dveře, zamířil Caimův průvodce na sever. Caim zvedl ruku, aby se poškrábal na svědící líci, zarazil se ale, dřív než se dotkl zakrvácené tváře. Ještě není pozdě vrátit se do Otiru.

Caim vykročil sněhem.

4

Sibyla stála nad střepy rozbitých lahviček na podlaze. Cinkání tříštícího se skla nijak neuklidnilo její zjitřené nervy. Už tři dny se snažila spojit se svým agentem na jihu, olejovitá věštící tůň ale zůstávala prázdná. Mohlo to znamenat jediné.

Svatyni tvořila velká komnata v srdci jejího chrámu. Líbilo se jí smýšlet o něm jako o svém chrámu. Třebaže nestála u zrodu rozlehlé baziliky, postarala se o její nové vysvěcení. Stinné výklenky u klenutého stropu jí dodávaly útěchu.

Když se trochu uklidnila, přešla po kamenné podlaze k polici na stěně. Vzala si z ní, co potřebovala, a zamířila do kouta, kde stál vysoký předmět zakrytý světlým plátnem. Strhla ho a odhalila sarkofág bez víka vytesaný z jediného kusu sopečné vyvřeliny. Uvnitř ležely mumifikované ostatky tři tisíce let starého válečníka, který pocházel z impéria, které dříve zabíralo celý známý svět.

Sibyla se posadila se zkříženýma nohama na zem před seschlou mrtvolou. Řízla se do žíly a nakapala trochu krve do pánve. Poté co čáry uzavřela ránu, otevřela tři kamenné nádoby a postupně prohrábla jejich obsah.

„Adulai nocet e’sulphruka,“ zašeptala. „U srdce, plic a duše, zjev se přede mnou. Hete Xenaii, volám tě!“

Stíny se zatřepotaly a místností zavanuly pachy prachu, písku a nekonečné noci. Krev v pánvi zmizela, jako by ji vysála neviditelná ústa, a Sibyla se najednou cítila vyčerpaná. Komnatou se rozlehlo vzdychnutí, drsné a suché jako mumifikované kosti.

„Mluv, čarodějnice.“

„Velký válečníku, přeju si spojit se se zemí zesnulých a promluvit si s mrtvou duší.“

„Žádej.“

„Přiveď mi stín mého sluhy Levicta.“

Přestože ve svatyni nebyla žádná okna, vzadu na krku ji polechtal vánek. Šerem zajiskřilo bledé světlo. Několikrát zablikalo, pak se zhmotnilo přibližně do podoby člověka. Sibyla poznala jeho zjizvenou tvář.

„Levicte.“

Po dvou pomalých úderech srdce odpověděl dutým hlasem: „Sibylo.“

„Pověz mi, jak jsi zemřel. Kdy k tomu došlo? Kde?“

„Jsem mrtvý?“

„Ano.“ Odolala pokušení proklít ho. V zemi stínů by to bylo k ničemu. „Pověz mi, jak jsi zemřel.“

„Zabili mě… nedávno.“

Zamračila se. Před svým zmizením ji Levictus kontaktoval a požádal o dodatečnou sílu, kterou mu poskytla, třebaže za to draze zaplatila. Levictus byl jejím nejdůležitějším nástrojem v jižních zemích. Ne nejspolehlivějším – čaroděj byl stejně labilní jako všichni Lidé světla – hrál ale důležitou roli v jejích plánech. Nebylo proto zanedbatelné, že ho zabili, třebaže byl na vrcholu sil.

„Kdo to udělal?“

„Noc byla tak temná. Nesvítil měsíc. Byla tak krásná… Bojovali jsme.“

Zaryla nehty do dlaní a snažila se neztratit sebekontrolu.

„S kým? S kým jsi bojoval, Levicte?“

Stín se na několik úderů srdce odmlčel. Potom se jeho chraplavý hlas přenesl přes prázdnotu.

„S následníkem.“

Hruď se jí nadmula, když k ní slova dolehla éterem mezi životem a smrtí. Než propůjčila svému sluhovi moc, žádala od něj splnění jednoho úkolu. Chtěla, aby zabil jistého muže. Velmi nebezpečného muže.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vábení Stínu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.