KOUZLO LETNÍ NOCI

Miroslav Jandovský

Copyright© 2013 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2000 by Miroslav Jandovský

Copyright© 2013 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-020-5 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-021-2 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-022-9 (PDF na CD)

Obsah

Zámek Certes

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Londýn

1

2

3

4

5

6

7

8

9

Zámek Cowmes

1

2

3

4

5

6

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Zámek Certes

1

Slunce dělalo, co umělo, aby dokázalo, že v tuto roční a denní dobu je skutečně ve formě. A tak se obyvatelé luxusní londýnské čtvrti Islington nadšeně rozhlíželi kolem sebe a přitom se navzájem plácali do zad. S výjimkou mladého pana Thomase Chuma, který se nejen nerozhlížel, který netrpěl příslušným nadšením nad věcí, jež mu byla dokonale lhostejná. Spal totiž. Zachumlán do pokrývky netušil, že slunce je už dost vysoko na to, aby vše živé pod sebou probudilo.

Sluha Malfus několikrát postál nad spícím mladíkem s hodinkami v ruce, zadumaně pozoroval vlnící se rty mladého pána a s uctivou libostí naslouchal jeho hlasitému dechu. Posléze se odhodlal a mladým pánem šetrně zatřásl.

„Omlouvám se, pane, ale je nejvyšší část vstát.“

Nejvyšší čas vstát? Do spánkem ojíněné mysli mladého pána se zvolna prodíralo zjištění, že je ráno a že ráno měli někam odjet.

Kam?

Aha!

„Budete si přát koupel, nebo se spokojíte se sprchou?“

Sluha Malfus se každé ráno ptal, pokaždé se mu nedostalo dopovědi. Mladík dával přednost sprše. Postál pod proudem vody a postupně, jak se proud ochlazoval, nabýval plného vědomí. Och, je ráno, je skvělý den, jsem dosud mladý – tady se obvykle zarazil uvědomiv si nespornou relativitu tohoto pojmu – a všechny ženy mne milují.

Všechny ženy to samozřejmě nebyly, nebyla to ani Lucy, které ve svých představách dával někdy jména řeckých bohyní, ale mnohá do tohoto souboru jistě patřila. Ano, jistě, samozřejmě.

Když si utíral záda, křikl na sluhu:

„Hej, jsme připraveni na cestu?“

„Ovšem, pane.“

„Co koně, napojeni?“

„Ovšem. Stojí před domem napojeni a jejich srst má odpovídající lesk.“

Když usedl ke snídani, ve které nechyběla přiměřená dávka ovesné kaše, opečená topinka s vejcem a konvice čaje, zeptal se, labužnicky pomlaskávaje:

„Co soudíte, Malfusi, bude teta přístupná mým návrhům?“

„Dovoluji si říci, pane, že si nedovoluji odhadnout náladu lady Eveliny.“

„Správný postřeh. Nálada tety Eveliny je závislá na mnoha okolnostech nám teď neznámých. Ještě trochu čaje.“

„Prosím, pane.“

Když sluha odnesl nádobí a chystal se je v kuchyni umýt., usedl mladý Thomas Chum do klubovky a zapálil si cigaretu. Jako kdekdo byl pod vlivem masivní reklamy, která mu jednak vnucovala cigarety určitých značek a jednak ho varovala před nesporně smutným koncem.

„Myslíte, Malfusi, že většina kuřáků musí umřít na rakovinu plic?“

Sluha nahlédl do pokoje.

„Říká se to, pane.“

„Vy jste se poučil a přestal jste kouřit?“

„Přesně tak, pane.“

„To se mi jeví jako nepřiměřená závislost na cizí vůli.“

„Může se to tak říci, pane.“

„Kolik let musí takový kuřák kouřit, aby se v jeho plících mohla rakovina rozvinout?“

„Netuším, pane.“

Slunná pohoda, která až dosud halila svět do odpovídajícího jasu, měla snahu ustoupit chmurné představě smutečních věnců a plačících vdov.

„Ne, Malfusi, ne. Nenechám se terorizovat nějakým reklamním agentem, který to prý se mnou myslí dobře. Jde mu jenom o zisk spojený s prodejem ovesných vloček a podobných pochutin, které mají nahradit chlapský požitek z trošky nikotinu, nebo jak se ten jed jmenuje.“

„Správně, pane.“

„Je to tedy i váš názor?“

„Dovoluji si upozornit, že nejde o ovesné vločky, ale o žvýkací gumu značky Petarda, kterou má kuřák použít.“

„Čím vyniká taková žvýkačka? To jako vybuchuje mezit zuby?“

„Nikoliv, pane, jde o jistou nadsázku. Ona guma má jaksi nikotinovou chuť a má prý tu přednost, že kuřáka zbavuje chuti na cigaretu.“

„Sice tomu nerozumím, ale kupte jí půl kila. Užijeme si spolu.“

„Mohu příležitostně posloužit, pane.“

Mladý Thomas Gum věděl, že je na sluhu Malfuse spolehnutí. Proto souhlasil i s tím, že mu teď pomáhal do obleku, který vybral na cestu.

„Myslím, že v tomto počasí, v této roční době kravata není naprosto nezbytná, co?“

„Mýlíte se, pane. Jedeme na návštěvu k dámě, která má vysoké společenské postavení, a k ní nemůžete přijet jako... nenapadá mne odpovídající výraz, pane.“

Mladý Chum si byl jistý, že by za jiných okolností použil Malfus výraz vandrák, nebo něco podobného. Jenže se to k mladému pánovi nehodilo. Nemohl by přece pomáhat do kabátu vandrákovi.

„Zavazadla jsou už dole?“

„Dovolil jsem si je tam už uložit, pane.“

„Co záznamník, Malfusi?“ Mladý pán ukázal na telefon.

„Každý volající bude informován o tom, kde se nacházíte. Neměl jsem však k dispozici termín návratu.“

„Správně. Ani já jím nedisponuji.“

Když nasedli do vozu, byl to již dost vetchý Austin, jehož nádrž byla plná a koně tedy bohatě napojeni, chopil se Thomas řízení. Kdyby šlo o skutečné koně, sedl by na kozlík sluha. Řízení vozu mu mladý pán zásadně nesvěřoval. Ne snad proto, že by to sluha nezvládl, ale proto, že si tady mladý muž pro sebe nechával něco málo ze svobody, kterou mu jeho domácnost poskytovala.

Jeli, kolem nich se míhala anglická krajina, která je ze všech krajin světa nejvíc anglická. Naplňovala je klidem a jistotou, že nad ni není. Kdyby vládu napadlo nechat o tom hlasovat, Thomas by jí dal svůj hlas a Malfus jistě rovněž.

„Malfusi, byl jste někdy někde ve světě? Myslím mimo Anglii?“

„Ovšem, pane.“

„Aha.“

„Jako jinoch jsem procestoval Evropu dosti důkladně.“

„Líbilo se vám někde?“

Tady se Malfus zamyslel. Uvažoval.

„S dovolením, pane, na každé zemi je něco, co vás může zaujmout.“

„Samozřejmě. Někde jsou lesy, jinde hory. Brr, hory. Jak únavné a omezující. Obzor, na který jste zvyklý, se neúměrně zmenší. Nemám pravdu?“

„Spíš přiblíží, když dovolíte, pane. Jsou země, kde krásu své krajiny opěvují v národní hymně.“

„To dělají kvůli turistickému ruchu. Žádné hrdinské činy? Jenom krajina?“

„Nějak tak, pane.“

„Co tam ještě mají pozoruhodného, myslím mimo tu krajinu?“

„Nevím, pane. Prý pivo.“

„Lepší, než je to naše?“

„Nemohu sloužit, pane, jsem abstinent.“

Mladý pán se zadumal a přejel slepici, která se neprozřetelně procházela v jízdní dráze.

„Co dělají na anglických silnicích anglické slepice?“

„Byli jsme ve vesnici a tam se občas mohou slepice vyskytnout, pane.“

„Byl u toho nějaký strážník?“

„Myslím, že nebyl. Jenom jakási žena, která dávala najevo nevoli, pane.“

„Jednou mi jakýsi strážník chtěl dát pokusu, protože jsem zastavil na místě, kde jsem neměl. Alespoň si to ten strážník myslel. Naprostou náhodou, která se u mne vyskytuje dosti často, jsem u sebe neměl peníze. Byla tam se mnou slečna Lucy Smithová. Víte, kdo je slečna Smithová?“

„Slečnu Smithovou jste mi jednou představil, pane.“

„Bylo to všechno nesmírně trapné. Slečna Smithová je velice spontánní dívka, která opovrhuje jistými normami společenského života.“

Malfus kýval hlavou, jako že jsou mu dívčiny zvyky známy.

„V této trapné situaci slečna Smithová nabídla strážníkovi pusu, tedy polibek; podotýkám, že byl mladý a dosti pohledný, alespoň na strážníka pohledný – když nás pustí bez pokuty. Strážník se chvíli ohlížel kolem sebe, váhal, čemuž jsem se nedivil, a pak se naklonil a ono to skutečně mlasklo. Když jsem vyjížděl od chodníku, málem jsem způsobil¨dopravní nehodu. A slečna Lucy se smála, nebyla skutečně k zastavení. Umíte si, Malfusi, představit, jak mi bylo?“

„Živě, pane. Pozor, pane, tady jste měl odbočit doleva.“

Zámek tety Eveliny byl z daleka vidět, protože leží v rovině, ve které rostou nízké stromy, jež výrazně převyšuje. Thomas nevěděl, o jaké stromy jde, Malfus by je v případě potřeby označil odpovídajícím názvem. Teta Evelina tam žije se svou starší sestrou Agnes, sama je vdova, protože strýček lord Georg Bradly neprozřetelně umřel pořádaje výroční hon na lišku. Teta Agnes je neškodná stařenka, která vyniká zálibou skutečně ušlechtilou. Sbírá motýly. A to jenom ty, kteří žijí v okolí zámku její sestry. Pozoruhodně lokalizovaná záliba. Na zámku žije skoro celý život, protože jako stará panna tady nikomu nepřekáží. Také proto, že je tu místa nadbytek.

„Vidím, že jsi tady,“ prohlásila teta Evelina rozhodně a tím dala najevo, že jí zrak ještě slouží. „Jsem ráda, žes pochopil, co je tvá povinnost.“

Tím myslela, že Thomas udělal dobře, že se nevzpouzel, když zavelela.

Mezitím přiběhla i teta Agnes, která někde v skrytu své komnaty připichovala ubohé poletavé tvory na podložku.

„Jsem ráda, že tě vidím, Thomasi, jsi naděje našeho rodu. Jsem tomu ráda, skutečně ráda.“

Přemýšlet, čemu je vlastně ráda, tomu, že přijel, nebo tomu, že je nadějí rodu, Thomase nenapadlo.

„Nadšením z mého příjezdu bys měla, drahá tetičko, šetřit. Taky se říká: Nechval dne před večerem.“

„Ale, synovče. Každý z nás lidí míří svým pohledem do budoucnosti. Tam někam,“ tady se teta Agnes zahleděla do okolí. „Omluvte mne, prosím.“ A pílila pryč.

„To zahlédla nějakou tu hmyzí variantu,“ řekla otráveně teta Evelina. „Určitě neběžela za zmíněnou budoucností, ale pro síťku a bude se tu nedůstojně prohánět jako mladice. Pro její zdraví je důležité, že tu běhá v trávě jako sportovec, byť už dost obstarožní. Pojď, hochu, ulož si věci.“

Malfus ho však předešel. Neváhal a vyložil z vozu všechna zavazadla a odnesl je tam, kde obvykle pobývali za občasné návštěvy zámku. Mladému pánovi do modrého pokoje v prvním patře, sobě do zadního křídla, kde mělo své bydlení služebnictvo.

„Dobře, že toho Malfuse máš. Takhle může polovina tvého mozku klidně odpočívat.“

„Opravdu. K nezaplacení. Taky většinou odpočívá.“

„Nejsem si však jistá, zda je ti ten odpočinek k prospěchu, synovče.“

„Nevšiml jsem si, že by mi z toho plynula nějaká škoda. Snad s výjimkou, kdy mne jeden můj přítel, nebudu ho jmenovat, příčinu vzápětí pochopíš, obehrál v kartách. U toho z důvodů, které každého napadnou, nemohl Malfus být.“

„Když u toho nemůže být, měl by tě tomu alespoň učit. Hrát karty je však odporný zvyk. Nižší vrstvy mu prý snadno propadají.“

„Dovol, abych tě opravil. Lord Bishof prohrál v kartách svého nejlepšího koně. Pochybuji, že bys ho zařadila do nižších společenských vrstev.“

„Lorda Bishofa jsem v čase své mladosti znávala jako Jimmiho Kecku. Strašný kluk, který k titulu přišel šťastnou náhodou, proto i k tomu koni přišel nějak podobně.“

Mladý pán pochopil, že zvyky nižších vrstev mohou prosáknout i mezi lordy, a ta představa mu nebyla příjemná.

Mezitím došli do haly, kde čekaly dvě komorné, které s patřičnou úklonou byly ochotny odvést Thomase do jídelny.

„Až se najíš, přijď za mnou,“ zavelela teta Evelina.

„Myslím, Malfusi, že bych se měl před jídlem osprchovat a převléct. Cítím se nějak umouněný.“

„Správně, pane. Vše připravím.“

Připravil a za dvacet minut vešel do jídelny mladý muž, přiměřeně vyšlechtěný a tím pádem i sebevědomý. Obsluhovala ho jedna z komorných, která na něj vrhala oduševnělé pohledy, na které byl ostatně zvyklý a kterým nepřikládal žádný význam. Oduševnělé pohledy byly v jejím popisu práce, patrně je i cvičily za bdělého dohledu komorníka lady Eveliny. Jím byl Dreifus, člověk oddaný zemřelému manželu Thomasovy tety, a jeho pobyt na zámku byl chápán jako zasloužený důchod.

Sotva Thomas odložil ubrousek a Malfus nejdřív odsunul a následně přisunul jeho židli, odebral se svižným krokem do budoáru tety Eveliny.

„Přiznám se, ctihodná tetičko, že hořím netrpělivostí. Cos to na mne uchystala? Nějakou boudu, co? Protože tenhle náhlý nástup do rodinného objetí musí mít nějaký nezvyklý důvod. Vždyť jsem tady byl nedávno, prakticky hned po Vánocích a teď, místo abys počkala, až léto přiběhne, je tu pozvání. Ihned přijeď, je to nutné.“

„Sedni si a nežvatlej, synovče.“

Sedl si a nežvatlal.

„Na příští měsíc zruš a odvolej všechny závazky, máš-li jaké.“ Při této řeči si synovce bedlivě prohlížela svým lorňonem, který odmítala nahradit příliš plebejskými brýlemi. „Na tuto dobu jsem si tě rezervovala.“

Prosím. Rezervovala. A co Lucy? Vydrží v Londýně celým měsíc bez svého šlechetného obdivovatele? Mladý pan Thomas Chum měl jisté pochybnosti, zejména proto, že měl celkem přesnou představu o mladících, kteří kolem jeho krásky vytrvale kroužili. To, že až dosud nedal jasně najevo svůj upřednostněný zájem, se mu teď jevilo jako chyba.

„Myslím, že jsou tady jisté okolnosti, které mi zřejmě zabrání vyhovět tvému jistě ušlechtilému záměru, i když dosud nevím, o co jde.“

Teta Evelina byla kdysi nesporně krásná, krásná byla i teď, ale takovou se musela jevit pouze mužům, kteří už překonali rozpuk jar. Měla vysokou postavu a hlavu držela tak, jak její postavení ve společnosti a v domě vyžadovalo. Její sklony byly vesměs velitelské a zlí jazykové tvrdili, že sir Georg udělal celkem dobře, že včas opustil bojiště. Zlí pomlouvači se vyskytnou ve všech společenských skupinách a dobře se jim daří zejména tam, kde jde o významné společenské postavení.

„Tuším, že se budu muset zapojit do lovu otakárků fenyklových. Už se těším, toť zdravý sport.“

„Nežertuj, synovče. Doprovodíš mne do Skotska a pobudeš tam se mnou.“

Do Skotska? Mladý pan Chum žasl.

„Copak máme ve Skotsku příbuzné?“

„Nemáme tam příbuzné. Jezdíme snad jenom za příbuznými?“

„Pokud mne paměť neklame, nejezdíme vůbec nikam. Ty jezdíš občas nakupovat do Londýna a to je všechno. Lidé, o které máš zájem, jezdí sem za tebou.“

„Správně. Teď udělám výjimku a řeknu hned, že je ta výjimka ve tvém zájmu.“

Teď bylo na Thomasu Chumovi, aby udělal to, co dělat nebyl zvyklý. Aby přemýšlel.

„Teď víš, o co jde, proto se jdi projít po okolí, je tu všude, alespoň prozatím, i čerstvý vzduch a to ti po londýnském pobytu rozhodně prospěje.“

Naplněn zlými předtuchami se mladý Chum odporoučel a vydal se hledat Malfuse.

Našel ho, jak se věnuje šíření osvěty mezi pokojskými, které teď rozestýlaly v ložnicích hostů.

„Malfusi, mám problém.“

„Neříkejte, pane.“

„Skutečně. Nechte té zábavy a pojďte se mnou na vzduch.“

„Kdybyste, pane, laskavě posečkal, nebude to dlouho trvat, pomohu tady té dívce převléci pokrývku. Jen to takhle podržím a ona povlak přetáhne. A je to, netrvalo to dlouho.“

Pak sestupovali se schodů. Thomas Chum si ujasnil, kde jsou pokoje tety Eveliny, to proto, aby ho neviděla, hned by ji napadlo, že se právě svěřuje s trpkým údělem, který mu nachystala.

„Byl jste někdy ve Skotsku, Malfusi?“

„Několikrát, pane. Příjemná a přátelská země, pane.“

„Jak se tam cestuje?“

„Máte na mysli¨případné obtíže spojené s cestou, nebo snad jakým dopravním prostředkem je cestování nejvhodnější? Já osobně bych vám doporučil letadlo, možná i vlak. Na cestu autem je to tady odtud dost daleko.“

Teď Thomase Chuma napadlo, že snad jeho sluha poslouchal za dveřmi. Vzápětí však tuto možnost zamítl. Jeho sluha je člověk nadaný záhadnými schopnostmi, před kterými stojí současná věda v pozoru.

„Je to tak, Malfusi. Pojedeme do Skotska. Jak znám své příbuzné, pojedeme vlakem. Cesta letadlem je spojena s rozmanitými riziky, kterým lady Evelina prozíravě předchází, autem bychom tam jeli kdo ví jak dlouho. Vypadá to na vlak.“

„Byl jste informován, kdy přichází cesta v úvahu?“

„Nebyl, ale bude to brzy.“

„Rozhlédnu se po okolí, pane.“

Thomas se taky rozhlédl po okolí a viděl jenom rozlehlý kotec pro psy, teď naplněný kdoví jakým nářadím, protože psi už byli mimo zájem paní domu. Hony na lišku se přestaly pěstovat ke škodě majitelů okolních panství.

Slunečnímu kotouči trvalo dost dlouho, než doputoval až k západnímu okraji této velkolepé anglické krajiny. Doba cesty byla předem odhadnuta, a koho by to zajímalo, stačilo nahlédnout do kalendáře, kde příslušní odborníci dráhu předem spočítali a údaje zveřejnili. Jenže Thomas Chum byl právě teď netrpělivý a s jistým napětím čekal na to, co Malfus objeví.

„Budete muset být ještě nějakou dobu trpělivý, pane. Všichni mají plno práce a já musím mít příležitost je přimět ke sdílnosti.“

To byla první informace dodaná mladému Thomasovi před večeří. Trpělivý. Tak tedy trpělivý. Trpělivost prý přináší růže. Proto se vypravil za tetou-napichovačkou.

„Jak to, teto Agnes, že nenapichuješ motýly? Doufal jsem, že tě uvidím při badatelské práci.“

„Badatelská práce nevězí jenom v preparování úlovků. Teď právě prohlížím tady tuto významnou publikaci. Vidíš?“

„Las mariposas nocturnas,“ slabikoval bez zájmu Thomas. „Co to je?“

„Jednou, je to dávno, jsem byla v hotelu, ve kterém byl snad i spisovatel Graham Green, hotel se jmenoval, já teď nevím, ale to je jedno, a tam seděl na zácloně tenhle motýl. Byl velký jako křepelka.“ Thomas se ze zdvořilosti tvářil užasle. Teta pokračovala: „Koukala jsem na něj asi hodinu, protože vypnuli proud a nemohli jsme do výtahu. Seděli jsme při svíčkách a bylo to skutečně mimořádné. Na tom ostrově vypínali proud pravidelně.“

„Nevíš, co to tvoji sestru napadlo, že s ní mám jet do Skotska?“

„Do Skotska? A co tam budeš dělat? Já jsem myslela, že mi pomůžeš lovit motýly. Teď se má právě líhnout jedna zajímavá forma.“

Chvíli seděli tiše, teta přemýšlela.

„Ten hotel se jmenoval National. Proč by se tak nemohl jmenovat?“

Synovec neměl nic proti hotelu National.

„Z okna jsem koukala na moře. V přístavu měli obrovská děla, kterými kdysi stříleli na piráty. Za tu dobu, co jsem tam byla, se nic takového nedělo.“

Snad to nebylo od synovce příliš zdvořilé, že se od přemýšlející tety tiše vytratil.

„Malfusi, pořád nic?“ ptal se netrpělivě, když mu sluha rovnal motýlka pod bradou.

„Bohužel, pane. Nikdo nic neví. Ani to, že se má cestovat tak daleko. Vlastně to ani není tak daleko. Ve Skotsku je několik dam, ke kterým by lady Evelina mohla zajet. Některé dámy s ní byly v důvěrném styku v době jejich vzájemné mladosti.“

„Cože? Vzájemné mladosti?“

„Omlouvám se. To jsem se přeřekl. Dá se to tak říci, že spolu chodily do školy.“

„Aha. Staré zážitky ze školních let. Vypravují se příběhy z dob, kdy jsme byli kabrňáky. To mne naplňuje klidem a pohodou. Dámy si povyprávějí a povyrazí se několika doušky; co to pije moje teta?“

„Je mi líto, mohu to však zjistit.“

„Tím se nezatěžujte, není to podstatné. Hlavní je, že nejde o nic světoborného, co by našince vyvedlo z míry. Ona se pochlubí, jakého má zdatného synovce, a bude to.“

2

Teta Evelina z důvodů, které Thomas nechápal – a proč by taky měl, když se jednalo o tetu, jejíž rozhodnutí byla vždycky spravedlivá a oprávněná – rozhodla, že do Skotska se pojede nočním rychlíkem. Ten odjížděl z Eustonského nádraží v Londýně někdy kolem deváté hodiny večer. Proto hned po časné večeři byl přistaven ke vchodu do zámku vůz, rozměrný a pro podobné výpravy připravený Rolls, naložena zavazadla, z nichž část umístili sloužící na střechu, kde k tomu účelu byla připevněna kovová ohrádka. Ta sice nebyla stylová a tetě nepřidávala na noblese, ale sloužila vhodně k tomuto účelu přepravy. Místo starého Dreifuse jel do Skotska Malfus. Pokud měl námitky, nedal je najevo. Konec konců vůz této značky je vůz prostorný. Na zadním sedadle, odděleném od řidiče skleněnou přepážkou, seděli Evelina se synovcem.

„Kdybys dovolila, tetinko, kam to vlastně jedeme?“

Thomas Chum se cítil být obětí tetina rozmaru. Rozhodne se, že někam pojede, což obvykle nedělá, mne přinutí ji doprovázet, a přitom mi neřekne, kam a proč vlastně jedeme. Vymýšlel důvody, jak se cesty zříci, důvody, které by obstály před tetiným soudem, žádný ale dost přesvědčivý, aby ho mohl použít.

„Už jsem ti to řekla. Teď do Glasgowa. Dál uvidíš.“

Glasgow, Glasgow. Mladý pan Thomas Chum přemítal, jestli tak daleko vlastně někdy byl. Nebyl. Byl leckde, ale tam nebyl. No, poznávat vzdálené kraje se může hodit, zejména když v té obci budou přívětiví lidé a kypré dívky. Na kypré dívky, zejména blondýny, ochotně spočinul svým zrakem. Slečna Lucy nebyla kyprá, ale byla blondýna, což tento mírný nedostatek částečně vyvážilo.

Na nádraží přijeli se značným předstihem, rychlík ještě nestál na své koleji, přesto oba sloužící, šofér a Malfus, postupně nanosili zavazadla na jedno místo, které zvolili po poradě s nádražním zřízencem. Tři kupé ve spacím vagónu byla předem zajištěna a zaplacena, a tak zbývalo jenom čekat, až vlak přistaví.

„Vy se vraťte domů,“ rozhodla teta o řidiči, který už neměl co dělat, „vy počkejte u zavazadel, a až přistaví vlak, zajděte pro nás. Jsme v restauraci v nádražní hale.“

Bylo na Thomasovi, aby se divil. Jeho teta Evelina a nádražní restaurace! Sám tyto prostory nikdy nenavštívil a u tety to taky nepředpokládal.

„Myslíš, teto, že je to dobrá volba? Kolik všelijakých pobudů se tady potlouká. Ještě tam ani nedojdeš a už tě okradou.“

Mladý pán vypadal skutečně jako osoba naplněná starostí až po okraj.

„Nikdy jsem nebyla na nádraží v restauraci. Četla jsem román… jeden román, jehož děj se v nádražní restauraci odehrával. Tak jsem chtěla jenom nahlédnout.“

„Těch restaurací tu bude jistě několik a kde nás potom Malfus najde? Ještě nám ujede vlak. Doporučuji se proto jenom trochu projít, porozhlédnout kolem a vrátit se na nástupiště.“

Teta mlčky souhlasila. Představa, že je obírána o svůj majetek, na kterém jí příliš nezáleželo, ale krádež by ji zbavovala jistoty osobní nedotknutelnosti, na které jí záleželo rozhodně víc, ta rozhodla. Proto obhlížela novinové stánky s vystavenými časopisy, které se, podle fotografií zveřejněných na titulních stranách, jistě příčily jejímu vkusu. Tlupy posedávajících občanů, kteří tam jistě čekali jenom proto, až se zastaví a v okolí přitom nebude žádný strážník, aby jí ukradli tašku s penězi.

„Měl jsi pravdu, vracíme se.“

Thomas toto zjištění s uspokojením kvitoval. Dala na jeho názor. Dobrá věc je na obzoru.

I Malfus, když je viděl přicházet, dal najevo mírně skrývanou radost.

„Dovoluji si upozornit, že náš vagón je čtvrtý v pořadí, zastaví přibližně na tomto místě, kam jsme zavazadla přemístili. Máme tam rezervována tři kupé. Doklady mám u sebe.“

Jeho jednání bylo shledáno jako úspěšné, což bylo vzato mlčky na vědomí.

Vlak konečně přijel, zavazadla naložena dovnitř, rozdělena do příslušných oddílů. V prvním teta Evelina, ve druhém mladý pán a poslední patřil Malfusovi. Thomas byl toho názoru, že by pro jednou se mohl klidně vyspat s Malfusem, je přece demokrat a uznává, že i lidé nižších tříd mají s ním shodné vlastnosti a návyky, jenže to byly návyky nevybroušené působením příslušných kolejí, ale jenom státními školami, o kterých se domníval vědět své.

Když se vlak pohnul, počkal Malfus na chodbě na průvodčího, aby dotyčný panstvo neobtěžoval, a vyřídil s ním všechny formality.

„Milostivá paní už nemá žádné přání, ukládá se na lože, nepřeje si proto případnou návštěvu. Na místě budeme brzy ráno. Doporučuji odebrat se na lůžko. Když dovolíte, rozestelu. Nebo mám něco přinést z jídelního vagónu?“

„Doušek večerní rosy by nevadil, Malfusi.“

„Souhlasím, ale jak dopravit doušek, musím koupit celou láhev, pane.“

„Proti tomu nemám námitky.“

„K službám, pane.“

Mladý pán věděl, že Malfus láhev zaplatí ze svých peněz a pak účet předloží na zámku k proplacení. Ustálený a příjemný zvyk. Škoda, že neplatil i v Londýně.

Proto teď, pohodlně usazen, vyhlížel z okna do zšeřelé krajiny a měl pocit, že vše je příjemné a jeho myšlenky povznášející.

„Sedněte si, Malfusi a taky si nalijte. Bez sody to je nápoj poněkud drsný, ale co, jsme přece muži, nebo ne?“

Malfus uznal, že jsou oba muži. Mlčky upíjel a spolu s mladým pánem s uctivou pozorností sledoval míjenou krajinu.

„Čtete básně, Malfusi?“

Otázkou byl sluha zaskočen.

„Musím se přiznat, pane, že básně jaksi, asi jim nerozumím tak, abych se jim mohl s uspokojením věnovat.“

„Správně. Báseň musí člověku poskytnout určité ušlechtilé uspokojení. To jste přesně vystihl, Malfusi. Básně člověka zušlechťují.“

„Když dovolíte, pane, to jsem nevěděl. Od této chvíle se jim budu se zaujetím věnovat.“

„V tom případě se vám svěřím s něčím, co ještě o mně nikdo neví. Ve svém soukromí se věnuji psaní básní.“

Řekl a díval se, co toto důvěrné sdělení se sluhou udělá. Změna na něm nebyla patrná, to mladého pána mírně rozladilo. Malfus ovšem o této tajné zálibě věděl, vyprazdňoval totiž odpadkový koš, a proto měl možnost seznámit se s nepodařenými pokusy pánova poetického vidění světa. Pokud se smál, dělal to diskrétně. Uznával, že panstvo může trpět různými zálibami, tahle se mu jevila jako neškodná.

„Obdivuji každého, kdo je toho schopen, pane,“ řekl konečně Malfus, protože měl za to, že na něco podobného mladý pán čeká.

„Pokud jste toho názoru, že jde o pouhé skládání slov za sebou, pak se hluboce mýlíte. Báseň, to je, to je, něco úplně jiného.“

Protože nebyl najednou s to vyjádřit své estetické pojetí, nabídl se sluha, že mu pomůže.

„Kdybyste dovolil, já bych řekl, že slova v básni nejsou ani slova. To jsou krystaly božího vnuknutí.“

„Výborně,“ zvolal básník. „Kdy jste naposledy četl nějakou báseň?“

„Omlouvám se, pane. Snad kdysi ve škole. To jsme museli číst a recitovat nějaké básničky. Nevzpomínám si už na ně.“

„Neříkejte. Jak to tedy, že jste schopen tak přesně popsat básníkovo slovo?“

Malfus přemýšlel, co na to říci, mladý pán však na odpovědi netrval.

„Jedna moje báseň se jmenuje Vítr v myšlenkách. Zvláštní, co? Pochybuji, že by na to někdo přišel. Začíná takto: Ženu se krajem na bílém koni. A druhý verš: Za tebou, milá. Dnes, zítra, pozítří. Pochopil jste, Malfusi, co je v těch dvou řádcích citu? Průměrného básníka by napadlo, že ke slovu koni se hodí rým voní. Jak jednoduché – ale jak všední. Ne. Rýmovat umí kdejaký školák. Skutečná poezie nezná rýmy. Chápete to?“

„Obdivuhodné, ale na mne příliš složité, pane. Kdybyste dovolil, já se půjdu podívat, jestli je všechno v pořádku. Jestli vážená lady nemá nějaké přání. Kdybyste něco potřeboval, zabušte vedle v umývárně na stěnu. Třeba podpatkem střevíce, to bych mohl slyšet, i když vlak rachotí dost nevybíravě.“

Malfus ukončil lekci v estetice moderní poezie. Mladý pán Thomas Chum to bral dost nelibě, ale pak se ujistil, že jisté kruhy mají k poezii daleko a že se s tím nedá prostě nic dělat. Nalil si ještě jednu dávku nápoje a rozhodl se jít spát. Věděl, že může v klidu usnout, že ho Malfus vzbudí včas, aby stačil vystoupit do nového dne svěží a řádně upravený.

Do Glasgowa dojel vlak včas, na poměry Thomasovy životní praxe zatraceně brzy. V šest hodin ho Malfus budil a dalo mu to dost práce, aby mladý pán zaujal obvyklou pozici gentlemana. Přinesl mu snídani právě, když se vlak blížil ke Glasgowu.

„Nevím, pane, jestli se stačíte nasnídat. Vedle lady Evelina už stojí v chodbičce a vyhlíží blížící se nádraží. Pospěšte si, prosím, musím ještě zabalit zavazadlo.“

Výsledek byl ten, že ubohý Malfus dostal od lady Eveliny výrazně vyhubováno, protože nevyspalý Thomas s neholenou tváří vzbuzoval soucit.

„Pán měl před spaním poetickou náladu a básníci mívají, pokud si mohu dovolit toto tvrzení, sklon své city hluboce prožívat. Dovolil jsem si pána budit třikrát, než se mi to podařilo.“

Vlak zastavil, zjednaní nosiči vynesli zavazadla na peron a odtud na další nástupiště, odkud odjížděl poměrně brzy vlak do Gourocku. Kde to je a o co vůbec jde, neměl patrně nikdo ponětí. Snad jenom lady Evelina. Tvářila se nepřístupně a s ohledem na své noční hledání inspirace neměl Thomas odvahu se zeptat. Průvodčí ho ujistil, s jistými rozpaky, protože věřil, že když někdo někam jede, taky ví, kam jede, že právě jedou podél řeky Clyde k pobřeží.

„Bože, tetičko, na co ses to dala? Na objevování cizích krajů? Jak se dostaneme přes ten záliv?“

Thomas a Malfus vynosili zavazadla ven z vlaku, nosič se tu nevyskytl žádný, zatím co teta projevila velitelskou iniciativu a někde v okolí sehnala jakési potulné individuum, aby jim pomohlo natahat kufry a koše k parníčku, který by je měl přepravit na druhou stranu zálivu.

„Hrome, milostivá, vy se stěhujete sem k nám? K tomu vám blahopřeju. Tady jsou nejlepší nakládaný rybičky na celým pobřeží. Dobře jste zvolila.“

Teprve teď, udolána nezvyklostí cestovních příhod, uvolila se teta telefonicky spojit se svou přítelkyní, kterou měla navštívit.

„Dobrý muži, víte kde je zámek Certes?“ zeptal se Thomas muže, když mu teta vyplatila přiměřenou odměnu.

„Vy jedete na Certes? To se divím, že chcete jet touhle kocábkou.“ Přehlédl hromadu zavazadel, prozkoumal vizáž všech přítomných, pak se chopil okraje klobouku a odkráčel.

Teta vrátila Thomasovi telefon a řekla: „Asi jsme se ukvapili. Máme zůstat na místě, během půlhodiny pro nás přijedou.“

Byl to zvláštní pohled, který se naskytl jak Thomasovi, tak jeho sluhovi. Dáma, jakou byla lady Evelina, se prochází kolem hromady kufrů a předstírá, že tak činí pravidelně. Jak romantické, hekl Thomas, vidět ty zelené kopce na druhé straně zálivu, modrou oblohu, kterou – patrně kvůli nám – nepokrývají mraky. A ti Skotové kolem. Žádný z nich nebyl v sukni a žádný nesvítil křiklavými barvami tartanu svého klanu.

„Předpokládám, že jedeme navštívit nějaké roduvěrné Skoty, kteří dodržují tradice svého národa, proto taky mají svůj tartan a chodí jenom v kiltu. Alespoň muži jistě. Možná, že i ve všední den.“

„Buď tak laskav a nemluv nesmysly. Jedeme navštívit jednu mou přítelkyni, kterou jsem půl století neviděla. Pamatuj si, že jsi reprezentant starobylého rodu. Tohle naše postávání tady na ulici, kde jsme vystaveni nepříjemným, vesměs zvědavým pohledům místních obyvatel, je snižující, ale musíme se s tím vyrovnat. Anglický šlechtic si ví v kritických situacích rady.“

Tak, to je kritická situace? Thomas se obrátil k Malfusovi, ale teta byla v dohledu, proto raději mlčel.

Blízko bylo moře, vzduch se zdál být voňavý právě přítomností soli, domy byly britsky jednotvárné, pokud šla poblíž nějaká dívka, nejevila žádné významné odchylky od žen, které vídal v Londýně. Na druhé straně zálivu byly kopce, možná i hory. Tam, kde byl stín, vypadaly skoro modře. Thomas se pokusil rozproudit svou poetickou náladu, ale ta se toulala kdesi v dálavách.

Čekání vyplnil Thomas lovem lelků. Také si kladl otázku, čím pro ně hostitelé přijedou. Teta nemluvila o hromadě zavazadel a o jednom sluhovi. Pokud ji druhá strana znala, počítala se stěhovacím vozem. Kolem zátoky byla dlouhá cesta, Thomas vrtěl hlavou nad tou půlhodinou. Nu co, místní vidí do věci a jistá nadsázka je jim zřejmě vlastní. Občas slyšel nějakou tu skotskou anekdotu, kterou ve škole popouzeli své skotské druhy.

„Pane,“ Malfus se přiblížil k Thomasovi a naklonil k němu hlavu, jako že mu podá důvěrnou informaci. „Dovolil jsem si pozeptat se v okolí, tohle před námi je jezero, kterému tady říkají loch. V tomto případě jde o Loch Holster. Podivné jméno. Je na zdejší poměry asi přiměřeně veliké, ale přesto nadmíru veliké. Autem to budeme objíždět několik hodin.“

„Děkuji, Malfusi. Lady ví, co dělá.“

„O tom se neodvážím pochybovat, pane. Zvoní vám v kapse telefon.“

Telefon nemohl Thomas přeslechnout, přesto Malfusovi poděkoval. Na displeji stálo Lucie. Proto Thomas odstoupil do patřičné vzdálenosti od skupiny a oslovil dívku:

„Copak se děje, miláčku?“

„Co by se dělo, cukrouši. Někam ses propadl. Volám, ale marně. Teď jsi ten krám zapnul a já jsem se dovolala. Kde se touláš?“

„Jsme, teta a já, ve Skotsku.“

„Cože?“

„Skotsko je, jak jistě víš, součást našeho království. Tak jsme na návštěvě u tetiny spolužačky.“

„Teta má nějakou spolužačku? To musíte být na návštěvě v nějaké hrobce, nemám pravdu?“

„Žertuješ nevhodně.“

„Jak tam budeš dlouho? Máš, doufám, teplé prádlo, hlavně vlněné ponožky. V katakombách bývá chladno.“

„Musím tě napomenout. Čekáme až pro nás paní Bristol-Sandrik přijede na nádraží, proto o ní zatím nic nevím. Jenom to, že její manžel vyrábí těstoviny, které zná celá Evropa. Zejména sjednocená.“

„O tom bych měla něco vědět. Moje matka zbožňuje Tlustou Mery. To jsou nějaký nudle, po kterých se může utlouct. S cukrem a tak, taky se sirupem. Strašně to jde na tloušťku. Těch se vyvaruj, kdyby vám je dali k večeři.“

Teta sledovala z povzdálí, jak se Tom tváří, a proto hovor rychle ukončil, slíbil ovšem, proti své vůli, že bude dívku průběžně informovat o stavu těstovin v kuchyni pana Bristol-Sandrika.

„Prosím tě, s kým jsi to mluvil? Tvářil ses jako, nechci být příliš osobní, ale když můj synovec vypadá jako blb, tak se mne to osobně dotýká. Doufám, že to byl Bublina Fox, s ním by sis mohl pohodlně notovat, alespoň co do výrazu ve tváři.“

„Bublina Fox, milá tetičko, přijde od jara do parlamentu. Zdědil titul a s ním i dotyčná práva. Tos nevěděla?“

„Jestli je tomu tak, pak se nad naším státem začalo prudce šeřit. Lord Bublina Fox. A co ti chtěl, pan Bublina.“

„To byla jedna moje přítelkyně. Dovolila si tě pozdravovat a přát ti příjemný pobyt tady v té pusté krajině.“

Teta zdlouhavě nabírala dech, který vzápětí hodlala využít k razantní řeči.

„Odkdy mi tvoje přítelkyně, kterým jsem navíc nebyla představena, přejí příjemný pobyt někde, kde jsme ani já, ani ty nikdy nebyli? Myslíš, že je to společensky únosné se s takovými přítelkyněmi stýkat? Mám k podobným známostem výhrady, synovče. Vezmi to laskavě na vědomí. Co dělá taková dáma?“ Slovo dáma dala do uvozovek. „Prodává květiny v nějakém nočním podniku? Nebo uvádí návštěvníky na místa v biografu?“

Byla by pokračovala ve výčtu možností, kterými by dívky v jejích očích oplývaly, kdyby ji Malfus v rozletu nezastavil.

„Dovoluji si upozornit, že loď je už tady.“

Z místa kde stáli, bylo vidět na jezero, a proto i na část mola, kde mohly lodě přistávat a odkud také před chvílí odjel parníček, na kterém měli možnost se přepravit a který měl na boku nápis Loch Holster. To proto, aby každý věděl, kde je jeho domovský prostor.

„Proč myslíte, Malfusi, že to přijelo pro nás?“

„Dovolil jsem se v okolí pozeptat a dozvěděl jsem se, že jediná možnost přepravy přes jezero, pokud bychom nebyli ochotni jet téměř půl dne, je cesta po vodě. A tahle loď má na boku velká písmena BS. Proto, usuzuji, že bude patřit k sídlu, které hodláte navštívit.“

„Správný úsudek, Malfusi. Jděte ke břehu a zjistěte podrobnosti o přepravě.“

Pokud měl Malfus pravdu, a Malfus měl pravdu vždycky, ještě se nestalo, aby něco řekl a neshodovalo se to s následujícím průběhem událostí, pak loď s iniciálami BS na boku musela přistát a Malfus musel přivést někoho z posádky.

Skutečně přišel a nepřišel sám. Pokud Thomas Chum koukal nepřiměřeně svému postavení, svému vzdělání a vůbec, pak to bylo tím, že zaznamenal jistý stupeň překvapení, které ho už několikrát postihlo a zanechalo pak dost nepříjemné následky. S Malfusem totiž kráčela bok po boku dívka. Vidět kráčet dívky nemohlo Thomasovi dělat potíže. Pokud nejsou právě na invalidním vozíku, pak obvykle dívky kráčejí, protože chtějí změnit polohu z místa na místo. Ale vidět kráčet přelud? To mohlo vyvést z míry i jinak naladěné drsňáky než jakým byl Thomas Chum.

Přišvitořila k tetě Evelině a ukázalo se, že je to vnučka paní Bristol-Sandrik Martina Sandriková. Thomasovi poskytla profesionálně laděný úsměv a o něco hlubší pohled, než kolik by bylo třeba, aby znamenal: hele kluku, ty jsi tady taky?

Thomas si nebyl jistý, jak se zachovat. Měl vystoupit jako aristokrat demokratického ladění, nebo jako důsledně pravicově vychovaný jedinec, který náznaky liberálních vyhlídek chápe jak doklad špatného vkusu? Tak se jenom uklonil a stiskl ruku, kterou mu ke stisku nabídla.

„To je můj synovec Thomas, slečno. Není příliš výřečný, ale je to mládenec pracovitý, který dbá o to, aby měl vždy čistou obuv s v pravé kapse kapesník. Myslím, že si s ním užijete příjemné dny, po které tady u vás budeme pobývat. Zejména máte-li sklon takové mladíky formovat. Neříká se vychovávat, formovat je slovo na úrovni.“

Co na to měl Thomas říci? Nezbylo mu než se mírně kabonit a červenat.

„Snad se nám podaří se trochu skamarádit. Nemám pravdu?“ Smála se a zatraceně jí to přitom slušelo.

Tak se Thomas uklonil a pokusil se o úsměv, který by pohnul jeho knírkem do polohy kníru filmových šviháků.

Mezitím zvolna kráčeli k lodi, kam už její řidič, snad byl v roli kapitána, plavčíka a kormidelníka, spolu s Malfusem nanosili zavazadla. Možná, že se vnučka Martina podivila jejich množství, které muselo normálnímu člověku naznačit, že se lady Evelina hodlá u nich ubytovat na zbytek roku, ale jako slušně vychovaná mladá dáma neprojevila zájem.

Loď byl výkonný motorový člun, který měl rozměrnou palubu a v podpalubí přiměřeně velkou kabinu. Tam se uchýlila lady Evelina, protože rychlý pohyb člunu a zřejmě i vítr nevybíravě čechraly její kučery. Musela tam i Martina, která tady byla v roli hostitelky, a muži zůstali nahoře na palubě.

Brázda vodní tříště za lodí měla sklon vypravovat romantické příběhy, které se udály v klukovských románech Thomasovy rané četby. Jezero byl poměrně úzký, ale přitom dlouhý loch, který loď projížděla po jeho podélné ose. Thomase napadlo, proč tady nefunguje přívoz, který by navazoval na nějaký dopravní prostředek, ale kdo ví, jak to tady bylo zvykem. Když někdo přijel vlakem a chtěl na druhou stranu, musel mu někdo přijet naproti. Třeba i s veslem by se na druhý břeh dostal, protože byl celkem dobře vidět. Vrcholně romantické.

Vítr na lodi nepříjemně foukal, Malfus si toho naštěstí všiml a z jednoho zavazadla vytáhl svetr, který nabídl Thomasovi. Ten se ovšem vzepřel, přece nemohl vypadat jako bábovka. Když však postřehl úsměšek na lodníkově tváři, svetr si přetáhl přes hlavu. Mezi námi aristokraty je zvykem nosit za těchto okolností svetry. Vesměs z kvalitní kašmírové vlny. Lodníkovi to samozřejmě došlo a přestal se tvářit nadřazeně.

Za dalších patnáct minut odbočil člun k pravému břehu a hladce se usadil v zátoce vybavené přistávacím molem. Na palubu vyšly obě ženy a dívka ukazovala na skupinu stromů, vlastně na háj dosti hustý, aby se v něm schoval dům. Dům značně rozlehlý, se zámkem lady Eveliny se však nemohl měřit. Byl to však dům jistě pohodlný, naplněný vším, co těstoviny a vůbec nudle firmy Sandrik mohly poskytnout.

„Babička vás čeká netrpělivě. Poslední dny nedělá nic jiného, než shromažďuje vzpomínky na svá školní léta a dává je samozřejmě k dobru. Všichni jsme dobře informováni.“

„Milé děvčátko, mám obavu, že podléháte klamu. Osoba, která teď stojí vedle vás, už dávno není ta, o které vám vypravovala vaše babička. Učitelé a vychovatelé, kterým jsme z prosté dětinské bujnosti způsobily četná příkoří, která nás silně bavila, nejsou mezi živými a myslím, že by na nás taky nevzpomínali v dobrém. Byly jsme banda nevycválaná. Tyto zvyklosti se přenášejí z generace na generaci, aby byly posléze odmítány nebo aby vyvolávaly mírnou nostalgii po minulých časech nezralé mladosti.“

„Drahá lady, myslím, že přibližně chápu, co tím chcete říct.“

Za těchto povzbudivých řečí došly obě ženy, provázené Thomasem Chumem, který se připojil pouze svou fyzickou přítomností, na kraj hájku, za ním byla pískem vysypaná cesta k domu. Z domu vyběhli dva psi a za nimi vyšla stará dáma, opírající se o hůl. Zastavila se a dívala se upřeně na návštěvu.

„Ne! To není možné! Já mám vlčí mlhu! Jsi to opravdu ty, Evelino?“

„A kdo jiný by to tak měl být? Snad ne můj duch!“

Lady Evelina vyběhla čile kulhající dámě naproti. Rozevřela náruč a obě stařenky si těsně objaly.“

„Není to dojemné?“ zeptal se Thomas Martiny. „Záhada je už to, že se vůbec poznaly.“

„To od vás nebylo na úrovni, kterou bych očekávala, pane Chume,“ odsekla dívka, zjevně setkáním dojatá.

Obětí, doprovázené hlasitými projevy nadšení, povolilo a teta Evelina ukázala na Thomase.

„Tahle bábovka je poslední výhonek našeho rodu. Oba jeho rodiče zahynuli cestou do Ameriky na parníku, který se proti všem předpokladům potopil. Tak mi zůstal na krku. Chudák kluk, nebylo to pro něho lehké, ale nějak jsme se doplazili spolu až do těchto jarých let, kdy se už může postavit na vlastní nohy.“

Thomas dvorně stiskl ruku dámy, o které odmítl věřit, že byla tetinou spolužačkou. Tak výrazný byl mezi nimi rozdíl.

„Tak jdeme,“ zavelela paní domu a současně kývla na vnučku, aby ji podpírala. Malfus s několika sloužícími, kteří přiběhli z domu, mezitím vynesl z lodi zavazadla.

„Ach, bože, to je doba, co jsme se naposled viděly. A co všechno se mezitím událo! To si budeme čtrnáct dní povídat a ještě to nebude stačit. Teď vám ale musím představit svého starouška.“

V rozlehlé hale, jejíž stěny byly obloženy tmavým dřevem, čekal u stolku s karafou hnědého nápoje stařík, který čile povstal a hlásil se jako manžel dotyčné stařenky.

„O vás jsme toho, dámo, v poslední době strašně moc slyšeli. Jestli toho byla jenom z poloviny pravda, pak jste naše nejvýš milá návštěva. Buďte vítána v našem skromném domě a ať se tady cítíte jako mezi svými.“

Přivítání to bylo mírně nezvyklé, ale zdálo se být od srdce, proto se lady Evelina sladce usmála a podržela tvář k přátelskému polibku. S jistou trpkostí si Thomas uvědomil, že tento jistě rozšířený zvyk líbat hosty Martina u něj neuplatnila.

Stařík je čilouš, řekl si Thomas. Hned své poznání stranou zveřejnil.

„Pořád jezdí na koni a hraje různé hry,“ špitla na oplátku Martina.

To, že se na tu informaci Thomas zasmál, mohlo znamenat, že hrát karty nevyžaduje nějakou mimořádnou fyzickou kondici.

Někdo, kdo vypadal jako majordomus, to s ohledem na prkenné držení těla a zarputilý výraz tváře, doprovodil hosty do jejich pokojů.

Bože, co tady budu dělat? Bylo mu jasné, že bude dobývat tvrz jménem Martina. To byl v jeho kruzích rozšířený zvyk, takřka celoživotní náplň práce. Celoživotní pokud byl celoživotně zbaven naděje, že si ho některá z obětí vezme za manžela. Thomas by neměl mít obavy, protože i takový Bublina Fox se nakonec oženil v poměrně mladém věku, i když zlí jazykové dávali na vědomí, že za to může jeho dědictví.

„Malfusi, co říkáte té proměně, kterou jsme zaznamenali u lady Eveliny?“

Malfus přemýšlel, byla to otázka, na kterou odpovědět bylo třeba s rozvahou.

„Milostivá se naráz vrátila do svých studentských let, pane. Patrně to není nic jednoduchého. Domnívám se, že taková náhlá proměna může zanechat buď pozitivní, nebo také trochu odlišné následky. Rozhodně to chce jednat s lady Evelinou ohleduplně.“

„Co myslíte tím ohleduplně. Znamená to, že ji nemám okřikovat, když řekne nějaké husté slovo, nebo po ní neházet tvrdé předměty při večeři?“

„Něco takového, pane, bych si rozhodně nedovolil navrhnout. Myslím, že bude stačit, když zjištěné rozdíly v řeči prostě nebudeme zaznamenávat. Jako by jich nebylo. Smoking vyčistím a bude-li třeba, vyžehlím. Večeře se tady podává o půl šesté.“

„Zatraceně brzy, nemyslíte?“

„Může se to tak říct. Jiný kraj, jiný mrav se občas říká. Patrně se zde vychází z toho, že by člověk neměl chodit spát s plným žaludkem.“

„Myslíte, že sotva dědula odloží lžíci, hned se napasuje k lahvi pálenky, a když vyžahne přiměřenou dávku, odnesou ho na lože?“

„Netuším, jaké zde panují zvyky, pane. Poměrně brzy vás však budu informovat. Jestli mne teď nebudete potřebovat, dovolím se vzdálit.“

Co teď? Thomas měl dojem, že ten den ještě neobědval. Hrome, jak to, že to Malfuse nenapadlo? Taky je vytržený ze souvislostí. I na sluhu dopadají následky nerozvážného cestování tety Eveliny. Opravdu, žaludek mu hlásil, že je na čase něčím ho naplnit.

Za těchto úvah se mladý pán, naděje vymírajícího rodu, rozhodl podívat se z okna. Neviděl nic, co by bylo nějak neobvyklé. Anglické domy bývají posazeny v parcích. Kolem plno stromů, starobyle a zasloužile anglických. Mezi nimi se hemží všelijaká čeleď motýlů, much a kdo ví čeho ještě. Taky tam mohou být v trávě žáby, pokud je tam ovšem dost vláhy. Tráva tu je zelená, za to asi může zahradník. Na nudlích se dá na zahradníka vydělat. V poslední době na trhu určitě jdou špagety, protože v klubu se to špagetami jenom hemžilo.

Venku se na zmíněné trávě honili dva psi. Pokud ho zrak neklamal, byla to fena se psem. Hned se za toto zjištění zastyděl. Nepřísluší se hostovi zkoumat pohlaví hostitelových psů.

Pohodu venkovského odpoledne však narušil chlapík ve šněrovacích botách a manšestrových kalhotách. Snad nějaký podomek, možná kočí. Vykřikoval cosi, ukazoval za sebe, pak se tam sešli tři a všichni podomka zaujatě poslouchali. Konečně se obrátili o pomoc ke vchodu do domu, kde se zřejmě objevil někdo, kdo může jejich rozčílení vysvětlit nebo nějak usměrnit.

Thomase napadlo otevřít okno a vyslechnout, o co jde. Bylo by to však snižující a nedůstojné jeho společenského postavení. Musí počkat se svou zvědavostí, až ji Malfus ukojí.

Za chvíli rozruch utichl, z domu však vyšel prkenný majordomus a zamířil někam za roh, odkud za chvíli vyjel automobil řízený samým majordomem. Thomas dobře viděl, jak se temenem hlavy opírá o střechu vozu.

Doufal, že se v něm teta nezhlédne a nebude chtít o něj rozšířit svoji posádku sloužících.

Pak si však Thomas vzpomněl na svoji zatím veřejně neuplatněnou potřebu poezie a sedl si ke stolu, který tady zřejmě k tomu účelu stál u okna.

Decentní zaklepání na dveře ohlásilo Malfuse.

„Když dovolíte, pane, přinesu svačinu. Tady, je to patrně zvyk, se neobědvá, ale jenom svačí. Oběd je spojený s večeří, která prý nahrazuje oběd a večeři současně. Vezu proto pár sendvičů a láhev piva, víno jsem k tomu účelu nevybral, protože ho bude hojně k večeři.“

„Sem s tím žvancem. Už jsem myslel, že nás chtějí vyhladovět.“

Malfus obřadně rozprostřel ubrousek maximálních rozměrů na konferenční stolek a rozkládal na něj talířky se svačinou. Hojnost chlebů s obvyklým obsahem byla alarmující.

„Mám obavu, že jste to přehnal.“

„Já ne, pane. Slečna Martina trvala na tom, aby bylo jídla dost, naznačila, ani se to neodvažuji říci, že budete mít jistě hlad.“

„Pozorovala na mně snad zarážející sklon k hubnutí, který ukazuje na špatné trávení a popudlivou povahu?“

„Nikoliv, pane. Jenom naznačila, že se tu hosté mají cítit dobře a dobře se prý cítí, když jsou řádně nasyceni.“

„Dobře. Nebudeme tlachat. Kterému sendviči bych měl dát přednost?“

„Dovoluji si nabídnout ten se šunkou. Je to šunka, jejíž zdroj byl specielně živen žaludy ze zdejších dubů. To dává šunce specielní chuť. Ochutnal jsem a mohu to potvrdit. Zdejší dubové porosty jsou vyhlášené a hojně navštěvované básníky. Doporučuji projížďku se slečnou Martinou.“

Také pivo bylo zdejší, i když téměř nepěnilo, musel Thomas uznat, že se jím daly chleby zapíjet.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kouzlo letní noci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.