Edice

Delfín

Svazek

dvacátý druhý

Cesta do pekel

Václav Vokolek

Triáda 1999

Není-li pohled vznešený, uchvacující na velikolepý ruch naší doby! Železnice vznášejí se ve vzduchu, pohybují se po zemi a zarývají se do hlubin, vzduch letem přenáší listy i zboží, elektrické dráhy bleskem rozesílají myšlénky po vší zemi, nýbrž i přes propasť mořskou klene se peruť párníkův, a člověčenstvo vždy víc a dokonaleji srůstá v jeden celek dle obrazu Božího, kde jako v přírodě všecky rozdíly a protivy rozvádějí se v lad a souměr a kde všeliké ty přerozmanité hlasy nenáhle splývají vždy lahodněji v nesmírný slávozpěv vznešeného povolání člověčenstva.

Jiljí V. Jahn,

Kronika práce,

1868

Bdělému strážci romantismu

Jindřichu Strašnovovi,

jenž jako Friedrichův Chasseur

statečně drží dávno ztracenou vartu

Obraz první (Pronásledování pronásledovaných v krajinách Ernsta Gustava Doerella)

Obraz první

Pronásledování pronásledovaných

v krajinách Ernsta Gustava Doerella

Ten, kdo postavil kulisy onoho rána, se vyznal. Osvědčil nejen vybraný vkus, ale i stylovou příslušnost k právě doznívajícímu romantismu. Využil několika laciných efektů, jako je svítání, kupení bělostných mráčků nad obzorem, zpěvu ptáků, letmého mihotání motýlů, bzukotu hmyzu a bohatých odstínů právě rozkvétajících květin. Několik šikovných triků, pokroucené kmeny v popředí a lehce narůžovělý odstín oblohy, vytvořilo scénu až nápadně připomínající nesmrtelná díla Caspara Davida Friedricha.

Ten, kdo právě vstoupil na takto rafinovaně připravené jeviště, si říkal von Mück. Arnold von Mück, geboren 1. 1. 1802 in Wien. Poněkud porušil rovnováhu jitřních stínů a pošlapal několik bělozářek, ale jinak byla jeho přítomnost v krajině bezvýznamná. Tak si to přál. Cestoval totiž inkognito, což v oněch dobách znamenalo na zapřenou, v přestrojení, pod přijatým jménem, neúředně.

Ten, kdo řídil osudy světa, a tedy i režíroval představení tohoto rána, se tomu všemu jen smál...

Von Mück putoval z Vídně erárním kočárem, ale poslední kus cesty chtěl urazit pěšky. Seznámit se s krajinou. To patřilo ke zcela individuálnímu rysu jeho práce. A tak procházel neznámým krajem, kterým se táhl čerstvý šrám stavby, jež měla v brzké době spojit královské město v srdci Čech se sídelním městem saských vládců, s proslavenou Florencií severu. Bylo třeba navršit miliony tun náspů, vystavět desítky mostů, odstřelit a srovnat hřbety skal, provrtat několik tunelů. Pro moderní dobu vcelku maličkost!

Normálně by touhle dobou ještě spal. Ve Vídni pracoval dlouho do noci a dopolední spánek, trvající občas až do dvanácté, velmi miloval. To však inkognito neumožňovalo. Vše bylo jiné, i von Mück byl jiný, všechny jeho zvyky, dokonce i podoba, se změnily. Copak by se takhle po ránu toulal v nemožném oblečení, se směšnou bradkou, v uměleckém širáku a s deskami kartonů v podpaždí loukami podél Labe?

Na mírném návrší se posadil pod starou hrušní. Byl odtud nádherný výhled! Zády se opřel o mohutný kmen. Není to vlastně docela zajímavé toulat se krajinou a vydávat se za malíře? Rada Kiesling mu těsně před odchodem odevzdal mapu plnou kreseb zachycujících místa, kudy měl podle plánu projít, a podobizny lidí, se kterými se měl setkat. Stačilo jen sem tam něco obtáhnout a krajinomalba byla hotová. A přidat podpis. Vlastnoručně. Arnold von Mück. Nejvyšší rada Centrální kanceláře nenechala nic na náhodě. Von Mück byl znám coby jemný znalec umění a jeho sbírka patřila ve Vídni k nejuznávanějším. Nakreslit ovšem neuměl ani hrušku.

Nalistoval si v deskách příslušný pohled a zvědavě srovnával. S překvapením zjistil, že neznámý malíř patrně seděl na stejném místě! Tak měl před sebou dva pohledy na krajinu. Jeden skutečný, druhý nakreslený. Který je ten pravý, dohadoval se von Mück a počínal tušit, že s obrazy to tady nebude jednoduché. A to nevěděl, že se již v tomto okamžiku stal součástí obrazu. Po chvíli si začal rozmrzele prohlížet balíček podobizen. Vzadu byly popsány drobným, sotva čitelným písmem rady Kieslinga. Jakási slečna Eleonora, škaredý inženýr Titorelli s orlím nosem a uhrančivýma očima, doposud neznámý hejtman s vousy až na břicho, jakýsi mladíček s vypoulenýma očima a připitomělá tvář nějakého bohoslovce Šábela, jestli četl správně. Patrně se s nimi všemi setká. Moc se na to netěšil.

Je vlastně škoda, že není malířem. Tak se do svého inkognita vžil, že bezděky vyhledával lákavé náměty, odstřihoval krajinu do obdélníkového formátu a vymýšlel si rafinované kompozice. Jednou to třeba zkusí, co na tom může být! Na všechno se vykašle a tradá do přírody. Mohl by si dát i nějaké pěkné umělecké jméno. Třeba... třeba... třeba... třeba Hans Thoma. Až se rozesmál. Proč právě tohle? Myšlenky státních úředníků cestujících inkognito jsou nevyzpytatelné...

Na to, jak bylo časně, slunce již pěkně hřálo. Včerejší malířova noc nebyla nejpříjemnější. On, baron von Mück, vysoký činitel centrální kanceláře, spal na seně! Na půdičce nad chlévem, v němž blaženě rochali čtyři čuníci. Chtěl si svůj trpký úděl poněkud zpříjemnit a zatáhnout k sobě holku z hospodářství, ale kladla odpor stejně tuhý, jak tuhá byla její ňadra. Na tohle si baron potrpěl, leč facka, kterou po chvíli tahání obdržel, byla až příliš neočekávaná. Holku pustil, natáhl se do voňavého lože, ale usnout nemohl. Prasata v chlévě vyváděla jako šílená. Měl se o děvečku pokusit ještě jednou? Asi ano... Ráno ji zahlédl, jak po něm pokukuje skloněná nad záhonem. Zadnici měla kapitální!

Von Mück se musel smát. Poprvé v životě, po třiceti létech státní služby, po dvaceti létech manželství a po jednapadesáti létech života se mu stanou takové věci! Spát, kde se dá, občas dostat přes hubu, brzy ráno vstávat, značně omezit pohlavní život, nečistit si zuby, uléhat se špinavýma nohama a s čistým svědomím. A setkávat se s těmi, které až doposud zahrnoval do všeobecné kolonky zvané lid. Ale právě v tom tkvěla podstata jeho práce, splynout s okolím, zaujmout v něm nepostřehnutelné postavení, rychle se zorientovat!

Ano, lid. Znal povšechně používané pojmy jako lidové mínění (okolo roku 1848 dosti používaný a zneužívaný pojem), lidové pranostiky, lidové umění, čeští vlastenci se oháněli českým lidem jako vějířem od Mánesa, ale skutečný lid, to bylo něco jiného než výstava krojů na národopisné výstavě. Zvláště pak lid venkovský. Stále ještě dosti vyděšený zrušením roboty a zhola nic nechápající. O to víc se lid věnoval neškodné tvorbě národních písní, pomalovával kdejaký kus nábytku či vyřezával sošky podobné africkým výtvorům, o čemž je možno se přesvědčit v každých Kulturgeschichte. Místo co by zase jednou vzal klacky a vidle, věnoval se lid celodennímu hamounění, napodobování panského života, pití alkoholu a jakési přírodní erotice. To všechno dávalo vyšším místům jistou naději na snadnou manipulaci se zaostalými masami, ale von Mück právě takovým, i když zcela logickým a oprávněným nadějím, příliš nevěřil. Ve svých hlášeních se o venkovském lidu vyjadřoval skepticky a s opovržením. O to raději však mezi lidem pobýval. Poznal totiž, že se jedná o lid nadmíru pohostinný, značně zaostalý, ale o to veselejší. Téměř se dalo říci, že si tropí šprýmy ze všeho a srandu si dělá z každého. Kupodivu i ze sebe.

„Jaký bude význam lidu v nové době?“ uvažoval již několik dní baron von Mück. „Patrně velký. Jistě bude zapotřebí dát lidu daleko víc, než si dnes žádá, a vychytrale ho vmanipulovat do budoucích dějin tak, že se jim bude jednou říkat dějiny lidu“, zašklebil se von Mück. Tahle představa se mu zalíbila. Dějiny lidu!

Křoví u meze se rozhrnulo a před baronem stanul mohutný exemplář venkovana. Přešlapoval na místě, funěl a civěl na malíře s otevřenou hubou. Von Mück mu přátelsky pokynul. Již si odvykl sahat po dvouhlavňové lefošce ukryté v malířském kufříku. Věnoval mu ji pan prefekt Musil a ještě před odjezdem ji zkoušeli v háji za hradbami.

„Pán?“ zahučel vyjevený chasník.

„Ale příteli,“ zasmál se von Mück. Byl opakovaně instruován o účinnosti dobrosrdečného postoje. „Jakýpak pán. Toulám se zdejším krajem a kreslím si jeho líbeznou podobu. I tobě jistě připomene Waldmüllera, že? Vždyť i ty sám jako bys vystoupil z dílka nesmrtelného Moritze von Schwind!“

„Pán,“ trval na svém venkovan.

„Já pán, ty pán: kdo bude svině pást?“ zahlaholil bodře von Mück. Profesor Hüberle ho podrobně poučil o lidovém mudrosloví, té hluboké studnici prosté moudrosti. Von Mück se pro všechny případy musel řadě přísloví naučit nazpaměť. Profesor byl nemilosrdný!

Chasník ovšem nic takového v životě neslyšel.

„Pán!“ hekl a v jeho kosém pohledu se usadil strach.

„Sedlák, Boží stvoření, před pánem smeká, před knězem kleká, a přece šelma velká,“ chtěl se mu von Mück vlichotit.

„Pán“ padlo počtvrté na vyschlou cestu a sedlák se otočil a bez dalšího slova zmizel.

Von Mück rozmrzele vstal. Veškeré instrukce byly na nic! Bude muset více spoléhat na intuici a improvizaci. Slunce již pořádně pálilo, a než se nadál, octl se na návsi malebné vísky. Hned za humny se zdvíhaly mohutné srázy Bukové hory a nad silnicí se jako vztyčený prst tyčila vyvřelá skaliska Sperlingsteinu. Psi za ploty štěkali jako utržení ze řetězu a měli jedinou touhu – zakousnout se von Mückovi do hrdla. Proč si právě v tom okamžiku vzpomněli na své vlčí předky, si nedokázal vysvětlit. Jisté však bylo, že venkované si je právě pro tyto okamžiky chovali. Kohouti natahovali krky a zběsile kokrhali a husy mu syčely u nohou. Jinak klid a mír. Laskavé poledne. V krojích nacpané děvečky si ho u studánky pod lipami zvědavě prohlížely.

„To je on,“ zaslechl přitlumený hlas. „Das ist er.“

Otočil se. Kdopak to mluví německy? Nic. Jen stařenka pochrupující na zápraží, se zvolna sesouvala k zemi.

„Das ist er,“ ozvalo se znova.

Z pootevřeného chlívku vyběhl čuníček obalený blátem. Zastavil se před von Mückem a větřil růžovým čumáčkem. Von Mück ho kopnutím odehnal. Vtom se to ozvalo v něm:

„Das ist er!“

Možná to byl vnitřní hlas a byl pouhou ozvěnou vnějšího. To by bylo zajímavé. Ale co když je tomu naopak? Vnější hlas by pak byl echem vnitřního. To by byl malér!

Přistoupil k šeptajícím děvčatům.

„Depa to sem?“ zeptal se českým nářečím. Ta probírali na poslední chvíli a sám dvorní instruktor Chvalkovský v nich měl pořádný zmatek. Snad se strefil. Děvečky na něj civěly, jako kdyby spadl z měsíce. Nebo ze švestky, pamatoval si. Zdálo se, že nerozumí ani slovo.

„Hergotfagot,“ zaklel divoce von Mück.

„Ach, Herr Gott,“ ozvala se prťavá holka s putnou na zádech.

„Ach ja, ach ja,“ zakvokaly ostatní.

Byl doma. V českém království se přece mluví německy! Jen ve vnitrozemí si venkovský lid uchoval a přísně střežil mateřštinu. Tady je, jak se zdá, všechno echt.

„Pán je zdaleka?“ vyptávala se modrooká plavovláska s tlustými copy, postavila džber na zem a zapřela si ruce o pěkné boky.

„Zdaleka,“ zmohl se von Mück.

„Z města?“ přidala se vyčouhlá holka v pestré sukni.

„Ano.“

„Já tam ještě nebyla, jako v městě,“ zasmála se další s poprsím nacpaným do květované jupky.

„Pan farář říká, že není o co stát,“ nechala se slyšet poslední a celá zčervenala.

Von Mück smekl sametový baret. Byl přesnou kopií sametového baretu Karl Friedricha Schnikela chovaného ve vitrině drážďanské akademie. V tom byl generál Oestitz nesmlouvavý. Všechno muselo být echt. Echt romantisch, dodal pokaždé, ať už se jednalo o cokoliv. Malíř si chvíli beze slova ovíval baretem zpocené čelo, do něhož mu padaly skoro mokré vlasy. Zakládal si na nich. Byly husté, mírně zkadeřené a jen docela málo prošedivělé. Holky se jen uculovaly. Takovej panáček!

„Slečny mi jistě dají napít,“ zeptal se von Mück a praštil na zem malířskou krabicí. Měl v ní již zmíněnou naolejovanou lefošku, pověřovací listiny, svazek tajných instrukcí, mřížku ke kódování tajných zpráv, medajlonek s mamá, náhradní prádlo a svazeček básní dvorního rady Johanna Wolfganga. Mapu s kresbami položil vedle.

„Slečny?“ vyprskly holky.

„Ja,“ souhlasil a plácl tu nejbližší po zadku, dle jednoznačné instrukce KSc/1112. Vypískla podobně jako ten čuníček, kterého před chvíli tak bravurně nakopl. Třeba pocházeli ze stejného domu. Sklonil se nad zrezivělou trubkou surově vraženou do svahu a dlaní si nabral ledovou vodu. Chutnala jako nejlepší víno. Stékala po bradě, chladila v krku i za košilí. Ó, těch prostých rozkoší!

„Pán je umělec?“ zeptala se copatá plavovláska a zamyšleně šťourala pěkně rostlým palcem v blátě.

„Snad,“ mávl rukou. „Chceš ode mne obrázek?“

„Já taky,“ odstrčila plavovlásku ta vyčouhlá. Měla pěkně dlouhé nohy a drobná ramena.

„Pošlu na vás pana Overbecka,“ bránil se malíř, „ten si s vámi poradí! Já umím jenom landšafty. Vás bych do nich mohl umístit jako štafáž, ale nymfy se už nenosí...“

Holky vykulily oči. Ti páni ale mluví! Takhle jim zobák narostl? Chudáci...

„Takže obrázek nebude, pane umělče?“

„Třeba bude,“ uhýbal. Aby skryl rozpaky sehnul se k zurčícímu pramínku.

„Až my budeme chtít!“ ozvalo se za ním. A plesk! Dostal takovou po zadku, že si div rouru nevrazil do chřtánu. S hekáním se narovnal. Copatá krasavice se právě rozpřahovala s plnou štoudví. Než stačil vykřiknout, byl mokrý od hlavy až k patě. Holky se s křikem rozprchly. Stál tam jako idiot.

„Není to on?“ ozvalo se.

Dva pantátové si ho zvědavě prohlíželi. Vypadali jako typičtí představitelé bodrého lidu. Podobné typy mu ukazovali na ručně kolorovaných rytinách.

„Milostpán vypadá jako vodník,“ pochechtávali se sedláci. „Ještě, že na to už dneska nikdo nevěří, člověk by z něj mohl mít úlek. Ty holky vás ale zřídily! Sedněte si na lavičku a za chvíli voschnete. Sluníčko dneska pere jako vo posvícení. Když staré voly hrají, měnívá se počasí.“

Von Mück téměř vykřikl nadšením. To přece znal! Bůh je milostivý. Chtěl sedláka oplechovaného mosaznými přezkami obejmout.

„Za starých časů bývalých, když báby kaši jídaly!“ vykřikl s rozpřaženýma rukama.

Sedláci protáhli obličeje.

„Kde se pán naučil po našem?“

„Protože jsem jeden z vás!“ plácl von Mück. Instrukce IHs211/II odst. b říká: Nevyvyšovat se. Naopak!

To sedláky zaskočilo, bylo to nad jejich síly. Vytipované venkovany si čas od času zval pan komisař Henke na direkci do Wernstadtu a tam je připravoval na setkání s podezřelými individui. Učil je hrát přitroublé venkovany. Měli předstírat bodrost a moudrost, přitom z příchozího vytáhnout vše potřebné, a to pak ohlásit na direkci. To ovšem nebyl výmysl Henkeho, to byla akce, která byla vloni na podzim iniciována Vídní pro celé mocnářství. Tak se stalo, že zvláště vybraní venkované se přece jen naučili slušnou zásobu přísloví, písní a říkadel, kterou při setkání s cizincem bravurně používali. Všechno to pro ně skládali a vymýšleli v Centrální kanceláři, která v ten čas zaměstnala množství básníků a skladatelů. Místní úřady dostaly za úkol venkovany v pravidelných intervalech přezkoušet a zvláště schopné odměnit nějakou tou pětkou. Tak se stalo, že naučené texty trvale uvízly v paměti lidu, jenž je ve své naivnosti považoval za své.

Von Mück o této loňské akci nebyl informován, protože plnil delikátní poslání v dalekém Petrohradě. Netušil, že vesničané po večerech biflují ze stejného spisku jako on. Vesničané také netušili, prostě nikdo nic netušil, což bylo pro polovinu devatenáctého století typické.

„Tak to se musí zapít, mladej. Deme ke starýmu Frajtrovi.“

To bylo vážné. Odmítnout znamená další konfliktní situaci. Těch už bylo dost! Ostatně v instrukcích se pokaždé našly příslušné mezery, a pak, na pořádného panáka má chuť!

U starého Frajtra bylo již od rána plno. Sedláci mudrovali nad kořalkou a bylo zřejmé, že loňská úroda švestek byla znamenitá. Von Mück musel nejprve vyslechnout řadu palčivých otázek souvisejících s živobytím sudetských vesničanů. V nedalekém Téčnu probíhaly řadu let jisté změny, které pro zaostalé rolníky znamenaly, i přes mnohá kompromisní řešení, konec starého světa. Čert aby se v tom vyznal! Bratři Münzbergové ve městě založili dnes dobře prosperující továrnu na textil, skvěle si vedla papírna firmy Jordan und Barber, a to již nemluvíme o závodu na keramiku pana Schillera. Ti všichni potřebovali pracovní síly, potřebovali někoho vykořisťovat, v tom přece Nová doba spočívala. Nejlíp bude s tím tady praštit, mudrovali vesničané, a jít do fabriky. Tam je život! Dělňas, to je dneska pán...

Von Mück dychtivě naslouchal. Celkem lacino získával cenné informace. Tady určitě vzniká budoucí problém, tady se staré výrobní vztahy odsouvají na vedlejší kolej, tady, ksakru, vzniká budoucí proletariát, o kterém tak vášnivě blouzní Karl Marx. Jen si to všechno zapamatovat! Jeho dva noví přátelé žvanili, rozvážně pokyvovali hlavami a házeli do sebe jednu kořalku za druhou.

Zatímco von Mück získával informace, doběhl bosonohý chasník, s nímž se setkal pod starou hruškou, na policejní stanici v Babutíně. Zastihl tam ospalého strážmistra, jenž se jen zvolna vzpamatovával z noční služby u vdovy Martincové.

„Na, was?“ zařval strážmistr Mielke. Vyjevený halama náhle ztratil řeč. Strážmistr již již očima hledal, čím by ho praštil, když z chlapíka vypadlo: „Špión.“

To byla jiná! Mielke vstal a poklepal chlapíkovi na rameno. V tomhle případě byly instrukce jasné. Nejprve po dobrém...

„Jméno?“

„Hubert, prosím.“

„Dál?“

„Posch.“

„Narozen?“

„V létě vosunácetdvacet.“

„Bytem?“

„Tichlovic.“

„Okres?“

„Lajtmeric.“

Strážmistr neklidně pochodoval od okna k oknu, ode dveří ke dveřím, ruce sepnuté za zády. Funěl a patou odkopával šavli.

„Na ja, kamarád Posch. Na ja. Tak co bude s tím špiónem?“

„Viděl sem ho.“

„Ale, ale, Posch. Kdepak?“

„U Cerhovic louky.“

„Ale, ale. A co tam dělal?“

„Nic. Byl to přece pán, pane strážmistře.“

Sakramente! Tohle zavánělo aférou. Tohle vypadalo na povýšení. Jen to nepokazit, jen zachovat klid a rozvahu.

„A copak ti říkal, Posch?“

„Blbosti. Mluvil jako pán a to pak člověk nerozumí.“

Mielke se chytil za hlavu.

„Něco přece říkal!“

„To jo. Vo ňákym jinym pánovi. Waldmelelovi nebo jak. A taky vo nějakym fon Švindlovi.“

„No vidíš, Posch, jak to jde.“

Ale víc z nebožáka nedostal. Chlapík se potil, funěl, ale vzpomenout si nedokázal na nic. Proč jen se dá špión do řeči s takovým hovadem? Je v tom ale kus rafinovanosti!

„Na ja, Posch. Mohl bych tě nechat zavřít, ale neudělám to. Možná jsi splnil občanskou povinnost, možná nesplnil. To se pozná. Teď táhni ke všem čertům!“

Posch se odporoučel a zmizel. Jako by mu za patama hořelo. Strážmistr si připnul šavli, nasadil klobouk s peřím a na rameno si hodil těžkou flintu s bodákem.

„Hans!“ zavolal a pískl jako na psa.

Objevil se ukoptěný kluk s palcem vraženým do nosu.

„Utíkej do Wernstadtu na direkci. Řekni panu komisaři, že tu máme špióna. Špi-óó-na, rozumíš? A nezapomeň na uctivé pozdravení!“

Tou dobou von Mück vypil šestou sklenku pálenky a dozvěděl se řadu dalších novinek. Venkované s obdivem hovořili o stavbě tratě.

„Ten talijánskej inženýr je prej čert, spaktoval se se samotným Lucipérem. Jináč to není možný. Nic před ním nevobstojí, nic ho nezastaví. Skrz Pastýřskou stěnu provrtali tunel, jak tý díře říkaj. Pánbů s námi a zlý pryč!“

„To je ta nová doba, co vo ní furt slyšíme. Jako by nám ta stará nestačila...“

„Za starejch časů to taky za moc nestálo. Dneska máme svobodu, no né? Co tomu říkáte vy, mladej? Nejste študovanej?“

Von Mück dělal, že neslyší. Víra v nezkaženou duši lidu byla otřesena. Propadal se do horkých vln, které si s ním pohazovaly od stropu k podlaze, od podlahy ke stropu, od stropu k nebesům, z nich pod stůl, k oknu, ke dveřím...

Strážmistr Mielke to vzal zkratkou přes Cerhovu louku. Ještě stihl zapískat pod okny milované Haničky. Vedro bylo jako v pekle. Erární mundúr s létem nepočítal. Pod hruškou našel zválený dolík. Tak tohle je vážné! Posch nelhal. Spustil se na čtyři a prohlížel stopy. Byly čerstvé. Rychle pokračoval do Tichlovic. Na silnici stopu ztratil. Mohla odbočit u křížku na Jakuby, nebo pokračovat mezí k Dolní Lhotě. Pobíhal, rozčileně očichával, co se dalo, a několikrát si ulevil u patníku. Stopu nenašel. Teď se bude muset spolehnout na instinkt. Postavil se na zadní a utíral si pot stékající za stojatý límec.

„Na, Milke, kam bys šel ty? Do hospody! Vezměme si to po pořádku. V Jakubech hospoda není, ve Lhotě otevírá stará Macková až večer, zatímco v Tichlovic je otevřeno furt und furt. Tak tedy to Tichlovic!“

Strážmistrova logika byla jasná a přesná. Právě takové myšlení se od státních zaměstnanců očekávalo, právě takové myšlení drželo monarchii na nohou.

Hostů v hospodě mezitím ubylo. Ne, že by překročili pohostinný práh, ale sesuli se pod stůl. Vzhledem k polednímu času to byl hrdinský kousek. Jiní a na jiných místech dosáhnou podobných výsledků až pozdě v noci. Von Mück se lehce vznášel na rozbouřených vlnách vypitého špiritusu, jako majáky před ním zářila světýlka dávno zasutých vzpomínek a on je vítal jako staré známé. Náhle před sebou uviděl krásný obraz visící ve zlatém rámu v kanceláři tajného rady Höniga. Byla to olejotisková reprodukce slavného obrazu jakéhosi Géricaulta. Vor Medúsy se to jmenovalo. Krásný výjev, jako živý. Také vlny. Také. Tříštící se vor vržený zběsilostí rozezlených vod. Hůůů! Hrůza! Nahé mrtvoly v podivných polohách. Ta v levém rohu měla na noze docela obyčejnou ponožku. V ní se ukryla všechna beznaděj těch ještě živých. Vlna za vlnou...

Ta další, vysoko zvednutá, hodila von Mückem ke dveřím. Udeřil se o nízké futro a padl na práh. Z otevřených dveří proudil čerstvý vzduch. Výpary opilců, ostrý pach česneku a syrečků, oblaka kouře, to vše zůstalo daleko za ním. Vlny to všechno spláchly...

Doplazil se přes práh. Do prázdné hlavy se vracelo vědomí povinnosti. Vzal to zadem, přes zpustlou zahradu, do polí. Kamkoliv. Pryč odtud! Křeče v žaludku zvolna ustávaly, do nohou se vracela obvyklá síla, hlava splaskla, dokonce se v ní zcela jasně ozvala nádherná Schubertova píseň. Ó Sonne, Königin der Welt...

Když strážmistr Mielke doklopýtal do Tichlovic, čekalo na něj dvojí překvapení, jedno horší než druhé, ale to strážmistr ani v nejmenším netušil. On přece konal jen svou povinnost! U svatého Jana na návsi se na něj vrhlo všech pět dcer kováře Baucha. Toho z Tichlovic No. 12, toho chudáka...

„Pane strážmistr, pane strážmistr! Máte už toho špióna? My ho viděly! My s ním mluvily! My ho málem chytily!“ překřikovala jedna druhou. „My mu daly! Dostaneme metál?“

Rozvášněné dračice ho povalily na zem, Aloisie mu zvesela dosedla na hrudník. Ach Bože! Proč je státní služba tak těžká? Lucka mu mezitím odepjala opasek se šavlí, Tonka si posadila na zrzavé kučery klobouk s peřím a Josefka se hbitě zmocnila těžké flinty. Ochránce veřejného pořádku byl odzbrojen, potupen a zesměšněn. Nejmladší Karlička, chodila snad ještě do školy, ho tahala za vlasy a pokoušela se ho políbit. Všechny pištěly jako rozumu zbavené, a tím strážmistra zachránily. Posily, které právě dorazily z Wernstadtu, šly najisto.

„Was ist das?“ zahřmělo z čistého nebe. To bylo druhé strážmistrovo překvapení, doufejme, že toho dne poslední.

Holky odlítly jako vyrušený roj masařek. Strážmistr s hekáním vstal a postavil se do pozoru. Bez klobouku, bez šavle, bez pušky, bez jakékoliv naděje na postup.

„Holky zavřít, strážmistra zavřít!“ burácel policejní komisař a řval a řval. Celou cestu z Wernstadtu se na něco takového těšil. Pořádně se vyřvat. Může být v takovém vedru něco příjemnějšího?

Patrola přivedla z hospody dva von Mückovy kumpány. Sotva se drželi na nohou a páchlo to z nich jako z otevřeného sudu. Ukázalo se, že oba jsou komisařovi staří známí. Občas, když měli cestu do Wernstadtu, donášeli na komisařství vcelku nezajímavé zprávy. Ale instrukce byly v tomto směru jednoznačné – žádné zprávy nejsou nezajímavé! Nyní však byli ze služební horlivosti úplně namol a jen nesrozumitelně blábolili. Jedno však bylo jasné – špióna nechali upláchnout!

„Zavřít!“ vřeštěl policejní komisař z Wernstadtu.

Bodáky cvakly, podpatky se srazily.

„Rozkaz!“ Kohorta rázným krokem opustila tichlovickou náves a vydala se vzhůru k Wernstadtu. Zůstal jen komisař s několika muži. Náves ztichla. Vyděšení venkované vykukovali nad polámanými ploty a neodvážili se ceknout. Psi zalezli do stínu a lenivě si chytali blechy. Kohouti se mlčky nakrucovali na hnojišti – a růžové selátko? Kdoví kde je mu konec...

„Kde je?“ zařval do ticha komisař.

Nikdo neodpověděl. Bledé tváře zmizely za zašpičatělými tyčkami. Vysoké stromy se opájely stíny hlubokého mlčení. Vše bylo tiché a věčné. Krajina byla právě taková, jakou maloval E. G. Doerell. Poněkud umělá, příliš líbezná, přeromantizovaná a poněkud fádní. Na komisařovu otázku nereagovala. Pekla se na slunci a převalovala se na zelené dece rozpálených niv.

Ernst Gustav Doerell maloval kousek odtud. Pokoušel se z návrší u Tichlovic zachytit půvabný Dívčí skok i se Sperlingsteinem. Navzdory unavujícímu vedru se mu dnes docela dařilo. Oválný formát se zvolna zaplňoval výjevem a malíř se právě malým štětečkem pokoušel posadil na vrcholek tři kříže. Ve skutečnosti tam také byly. Odtud přece skočily tři dcery hradního pána, které raději volily smrt než zmrhání zdivočelými loupežníky. To byla doba! Pro malíře ovšem trochu nuda. Roztřesenými prsty dokončil třetí břevno a s uspokojením odstoupil od stojanu. Jako živé! Ernst Gustav si nevymýšlel. To mu vytýkali, ale on na to nic nedal...

Sehnul se pod slunečník a pustil se do oblohy. Ta mu poslední dobou nešla. Právě kvůli obloze mu vrátil pan továrník Hertsch obraz k přemalování. Přitom nedocenil parník trůnící na hladině jako bájná labuť. Takže obláček k obláčku, paprsek k paprsku, modrou k modré...

Kolem malíře se mihl kurýr ženoucí se na okresní hejtmanství. Při téhle rychlosti bude v Téčnu za pár minut. Tak si to pan komisař z Wernstadtu spočítal.

„Copak se to zase děje?“ pomyslel si mistr a cvičeným okem se rozhlédl po krajině. Na stráních pod Bukovou horou se zaleskly špice bodáků. Jen opravdu cvičené oko mohlo zahlédnout fédrpuše na četnických přilbách, míhající se mezi zahradami, a Doerell takové oči měl. Rychle začal balit. S tímhle děním nechtěl mít nic společného. Ale měl...

Párek žandarmů jej již notnou chvíli pozoroval, radil se ve skrytu hustých trnek. Koho to pan komisař hledá? Malíře. Koho to před sebou vidí? Malíře. Nebylo proč dále otálet. Máme ho! Bez dlouhý cavyků Ernsta Gustava sebrali a šupem s ním do Tichlovic.

„To není on!“ řval přeskakujícím hlasem komisař, který malíře dobře znal. Občas spolu mastili karty na hejtmanství a mistr mu pak prodal kartičky s moc hezkými obrázky.

„Malíř jako malíř, pane komisaři,“ hájili se dobráci v uniformách.

„Zavřít!“ zaječel komisař. „Do korekce!“

K večeru dorazily vojenské posily z pevnosti. Situace byla natolik vážná, že se z okresního města dokodrcal sám okresní hejtman Broch. Převzal vedení celé akce.

Tou dobou se von Mück konečně probral. Nechápavě zíral do zapadajícího slunce. Ležel uprostřed ječmene. Co tu vlastně dělá? Proč ho tolik bolí hlava? Pronikavý zpěv skřivanů mu připomněl cosi známého. Snad melodii ze závěrečného chóru andělů na slova Johanna Wolfganga.

Ještě jednou se měl přesvědčit, že cesty osudu jsou nevyzpytatelné. Zatímco vojenská a policejní hotovost pročesávala celý kraj a chystala se k rozhodujícímu úderu, zatímco se poslové rozjížděli do všech stran s těmi nejtajnějšími zprávami, došlo k nejméně očekávanému. Jako vždy. Jistá Anna Marie Vorlová se v té téměř historické chvíli chystala provést polní pych. Hned po ránu si do lískového křoví ukryla skromný žebřiňáček a teď se ho chystala naplnit cizím ječmenem. Jaké bylo její překvapení, když uprostřed pole nalezla zívajícího von Mücka!

„Ach, luzná panno, kdepak to jsem?“ oslovil po způsobu dona Quijota vyjevenou Vorlovou. Luzná panna se zapýřila. Táhlo jí na čtyřicítku, deset let již byla vdovou a moc si v životě neužila. Každopádně pána s tak pěknou vizáží snad ještě nepotkala.

„U nás,“ vydechla. „Tady. Doma!“ Mluvila stále hlasitěji. Von Mück vyskočil a zakryl jí ústa.

„Tiše, má milá, tiše! Jsem tu inkognito, mám důležité poslání...“

Vdova Vorlová nepochopila a celou situaci si vyložila po svém. Von Mückovo překotné vyskočení přičítala náhlému vzrušení, zakrytí úst pochopila jako objetí, vzlykla dlouho nepoznanou rozkoší a přitáhla ho opálenýma rukama k sobě. Přitiskla mu hlavu mezi svá mohutná ňadra a obratně mu vykasala malířskou halenu. Pan baron Mück se propadl do zpocené pokožky, která žhnula, poddávala se, obklopovala ho ze všech stran, a než se nadál, byl bez kalhot. Ruce paní Vorlové byly obratné. V těsném objetí se svalili na zem. Cosi mu nesrozumitelně šeptala a von Mück vypískl jako lapené ptáče: „Inkognito! In...“ Obilí se nad nimi zavřelo. Země se zachvěla. Zahlédl cípek oblohy nad ženiným pihovatým ramenem. Zdálo se mu, že kučeraví andělé zvědavě vykukují z okrajů bělavých mráčků jako na nějakém obraze. Ale obrazy se rychle střídaly. Střemhlav upadl do propasti, kamsi hluboko do tmy, kde horký dech země udával rytmus jeho zběsile tlukoucímu srdci, vzdálené steny se spojily do známých slov: ach, na prsou ležím já, prahnu já, a květiny tvé na moje srdce se tlačí... Země se propadala do sebe. Hroutila se do vlastního lůna, k žhnoucímu nitru. Tak jako kdysi se puklou zemskou kůrou drala nezkrotná vulkanická touha. Vřící láva poznovu zalila úrodný kraj, aby ztuhla do známých siluet. Ale zatím vše jen plálo, rozlévalo se...

Ozvaly se výstřely. Polnice. Povely. Dupot druhého pěšího pluku. Rojnice zůstala stát s napřaženými ručnicemi. Okresní hejtman vykřikl: „Stát!“

Von Mück se tedy postavil. Natahoval si podvlékačky a clonil si oči proti slunci, které se právě jako pomeranč kutálelo po obzoru.

„Ruce vzhůru!“

Vypadal neobyčejně směšně. Zarostlý hrudníček plný obilí, tenké ruce nad hlavou, špinavé spodky s nažloutlou skvrnou v rozkroku, chlupaté nohy do krve pořezané ostrými klasy, pohled uštvaného člověka. Naopak pan hejtman Broch byl na první pohled pánem situace. Labužnicky to vychutnával. Zase se něco děje! Hlavně nespěchat, všechno pěkně po pořádku, pomalu sousto za soustem.

„Dokumenty!“

Von Mück se poslušně sklonil ke kufříku z ohmatané teletiny.

„Ani hnout!“

Pan hejtman si nenechal ujít jedinou příležitost. Vítězoslavně se rozhlédl. Rudě zapadající slunce protáhlo stíny vojáků hluboko do pole. Hlavně se leskly a peří na přilbách četníků vlálo ve večerním vánku. Siluety vojáků připomínaly obrysy pohádkových obrů. Špión vypadal jako trpaslík. Nádherná chvíle! Tohle by měl Doerell namalovat. Takové plátýnko by si pověsil v kanceláři nad pracovní stůl...

„Prohledat!“

Dva bradatí vojáci si hodili flinty na ramena a začali von Mücka prohledávat. Chlupatá ruka zalechtala v podpaží, druhá zajela mezi nohy. Vypískl jako lapená myš.

„Ticho!“

Hejtman Broch obcházel místo činu ze všech stran, s uspokojením se hůlkou dotýkal špiónových věcí. Do mapy s kresbami dokonce zlehka kopl nablýskanou špičkou boty.

„Pán je snad umělec? Na ja. Kumštýře to sem láká. Pan umělec je romantik?“

Von Mück znechuceně přikývl. Pohár ponížení je nutno vypít do dna.

„Á, ro-man-tik,“ protahoval hejtman. „Krásný styl. Ro-man-tic-ký! Známe to, známe. Toulat se krajinou a zachycovat romantické nálady. Nádhera! Ale co když je pan umělec špión!“

Chytil von Mücka pod krkem.

„Svázat! Na okres s ním! Odvolat pohotovost! A ženskou sbalit taky!“

A bylo po všem. Vojáci odpochodovali, policajti odkráčeli, špióna spoutali, ženskou za vsí propustili a pana hejtmana přemístili na hejtmanství. Kočárem. Všechno šlo ráz na ráz. Slunce se přehouplo za horizont. Poslední paprsky nakoukly do hasnoucí krajiny. Ozval se zvon z nedalekého kostela.

Zatím ještě málo známý malíř Joachim Preiss si balil fidlátka a chystal se domů. Dnes měl štěstí. Již několik dní se mořil s malým plátýnkem a najednou je hotov. Sám svatý Lukáš, patron malířů, mu seslal ten dobrý nápad! Zbožně se pokřižoval. Jakýpak ale nápad, uvažoval, žádný. Zachytil přece jen to, co viděl. Krajinu protnutou modravou řekou, vojáky, policajty, dopadeného špióna, pana hejtmana tyčícího se nad zlomeným zloduchem. Jen si nic nevymýšlet a skutečnost se vám odmění. Žádné nálady, žádný romantismus. Ten je dobrý tak pro starého Crolla! Pro mladého Preisse je tu realismus. Dopadení zrádce vlasti by mohl ten obraz nazvat a nabídnout ho samotnému hejtmanovi. Nikdy na hejtmanství nebyl, ale domníval se, že tam mnoho obrazů nemají. Na rám by mohl nechat vyřezat: Viribus unitis. Ale následující události nesplnily realistické naděje malíře Preisse a vyvíjely se zatvrzele ve stylu sice doznívajícího – ale romantismu.

Jakmile večerní krajinu opustil poslední malíř, pohasla a chystala se k spánku. Noční dravci se netrpělivě vydávali na lov a nad Sperlingsteinem se vyhoupl měsíc. Úplněk. Obyvatelé Tichlovic a Přední Lhoty se rychle navečeřeli a dlouho do noci posedávali na zápraží. Nikomu se nechtělo spát. Probírali dnešní divoké události a přetavovali je do písní a pověstí. V tom byli neúnavní.

Také pan hejtman Broch se navečeřel. Špiónův výslech prozatím odložil. Tak významný den se musí protahovat. Takže po zákusku ještě doutníček. Na stole ležela mapa s kresbami a malířský kufřík. Po doušku vynikající slivovice se pan hejtman Broch konečně rozhodl. Otevřel kufřík a upřímně se podivil. Po barvách ani stopy. V hadru zabalená pistole, pár knížek, ponožky, mřížky na kódování tajných zpráv poznal okamžitě a pouzdro s vytlačeným monogramem A. v M. Zvědavě do něj nahlédl. Tohle ještě scházelo! Pečeť Centrální kanceláře. Arnold von Mück. Baron. Krucinálfagot!

O příjezdu jistého Mücka byl zpraven tajnou depeší již před několika dny. Kam ten kus papíru zastrčil? Složitým instrukcím pan okresní hejtman nikdy moc nerozuměl, ale mělo mu být jasné, že se jedná o velké a vzácné zvíře. A takhle hloupě ho lapit před tolika svědky. Vídeň přece naznačovala cosi, při čemž ještě teď běhá mráz po zádech. Je to dozajista záležitost mimořádného významu a on ten zatracený papír ztratí. Krucinálfagot! Takovýhle malér! Faux pas. Průser...

„Macek!“

Do dveří vrazil podsaditý chlapík nacpaný do řadové uniformy a srazil podpatky.

„Okamžitě přivést špióna. Sofort!“

„Kurvafixhimllaudón,“ zadunělo to za přibouchnutými dveřmi.

„Rozkaz,“ zařval Macek spíše pro sebe.

Než se oba nadáli, stáli proti sobě. Cesta ze šatlavy do kanceláře byla krátká. Nějakých pět minut...

„Herr Hauptmann?“ vybafl von Mück a třel si ještě před chvílí spoutané ruce.

„Herr Baron?“ zachraňoval co se dá Broch.

„Čekám na vysvětlení.“

Pod hejtmanem se pomalu podlamovala kolena. Nebylo co vysvětlovat, nebylo co obhajovat, nebylo slov.

„Vážený pane, jaképak vysvětlení? Malér. Faux pas. Všechno je ve vašich rukách, pane barone. Má kariéra, můj život, osudy desítek lidí, budoucnost...“

„Ábr, Broch...“ ohrnul nos pan baron, „ábr, Broch...“ Pocítil příjemnou únavu. Všechno se náhle obrací k dobrému. Situace se mu jen na chvilku vymkla z rukou, ale celá burleska potvrzuje jen jeho geniální inkognito. Už se těšil na podrobné hlášení do Tajného kabinetu. Mohl v něm vylíčit pana hejtmana jako oddaného úředníka nebo jako úplného idiota. Záleží to jen na něm. To byla výhoda nejvyšších míst. „Ábr, Broch, co s tím uděláme?“

„To samozřejmě záleží jen na vás,“ špitl se sklopenýma očima okresní hejtman.

„Na ja, Broch, na ja.“

„Mohu nabídnout koňak, pane z Mücků?“

„Musíte, Brochu, musíte. Trochu mi při tom vašem faux pas vyschlo v hrdle.“

„Macek!“ zařval pan hejtman. „Koňak pro pana barona!“

Zpitomnělá služba klopýtala dolů se schodů. Čert se v pánech vyznej. Jednou je to špión, podruhé baron, potřetí... Sloužit se musí všem.

Koňak byl vynikající. Von Mück si zapálil tlustý doutník a v kuchyni se připravovala opulentní večeře. Trochu později než obvykle, ale budiž. Paní hejtmanová Brochová, rozená Fraumannová, se činila. Však tohle manželovi neodpustí!

„Co říkáte mému inkognitu?“ chechtal se von Mück.

„Obdivuhodné.“

„Říkáte vojáci z pevnosti? Málem kanóny? Armádní pohotovost? To je šlamastika, pane hejtmane.“

„Ale kdo to mohl vědět?“ bránil se hejtman. „Okolnosti byly tak podezřelé! Ani nás nemohlo napadnout, že se jedná o inkognito, kdo mohl tušit, že sám pan baron...“

To již na stole voněla kachnička, paní hejtmanová se omluvně usmívala, to víte takhle pozdě, bez ohlášení. Odešla a práskla dveřmi. Tohle si někdo vypije! A pan baron dobře vytušil kdo.

„Zítra probereme všechny instrukce. Aféra se špiónem se musí ututlat. Už ani slovo. Inkognito zachováme dál. Budete mi nápomocen, Broch. Nápomocen!“

Von Mück se protáhl. Ach, ten starý, dobrý svět! Ale koho pak to tu máme? Ve dveřích stála dívka s rozžatou svící. Přes rameno jí padal pletenec rusých kadeří. Poodhalená ramena odkrývala zlatavou pleť. Také vysoko zdvižený živůtek mnoho sliboval. Takové nádherné kousky předváděl světu Heinrich Christoph Kolbe. Také je nechával vystupovat z temných pozadí.

„Odkud vás znám, slečno?“ ukláněl se von Mück nočnímu zjevení.

„Má dcera, pane barone.“

„Eleonora,“ pochopil von Mück. „Přinesl jsem vám na uvítanou vaši podobiznu.“ Už se hrnul k deskám. Sfoukl z kresby zrnka obilí a podal ji zaražené dívce. Ani se na ni nepodívala. Zatracená netýkavka!

„Pokoj je připraven, papá.“

„Na gut,“ zamnul si spokojeně ruce pan hejtman.

Dívka zmizela v temném jícnu dveří jako sen. Jakým to ohněm má krev náhle vřela! A jaký žár v mém srdci plál! Takhle to psával slečnám do památníků a takhle to málem cítil. Básně se dají použít při všech příležitostech...

„Je k půlnoci,“ vyrušil ho z příjemných úvah hejtman, „jestli pan baron dovolí, doprovodím ho do pokoje.“ Pan baron dovolil.

Rychle do vonících peřin. Otevřeným oknem proudil do pokoje chladný jas luny. Přímo pod oknem se ozvaly šramoty a šelesty. Kňourání koček a vzteklý štěkot psů. Skryté hvízdoty a pískoty v temných korunách stromů. Vypouklé oko měsíce se chvilkami skrylo za mžurkami stříbrných mráčků. Von Mück se neklidně převaloval. Nemohl usnout. Jsme obklopeni obrazy, přecházíme z jednoho do druhého, napadlo ho, a tomu poslednímu vždy chybí zlacený rám.

Obraz druhý (Město jako ze škatulky malíře Moritze von Schwind)

Obraz druhý

Město jako ze škatulky

malíře Moritze von Schwind

Město se namáhavě probouzelo, neklidně se převalovalo v pruhovaných peřinách, s hekáním vstávalo z ranní mlhy nastlané v hlubokém údolí řeky, líně se protahovalo a pomrkávalo ještě nevidoucíma očima oken. Kolem sedmé však rázně vstalo, roztáhlo záclony a kýchlo v prudkém slunci. Dokořán rozevřelo všechna okna a nasálo vlhkou vůni řeky. Jedním okem mrklo na svou podobu odrážející se na její hladině a spokojeně přikývlo. Bylo krásné.

Zanedlouho po tomto konstatování již pracovalo, hlomozilo, štěbetalo, chodilo od ničeho k ničemu, pilně se učilo ve školách s dórským průčelím, úřadovalo v kancelářích zdobených žlutočernou orlicí. Bylo dávno určeno, co ho čeká. Dnes, jako každý jiný den. V poledne bude muset poobědvat, pak si hodinku zdřímnout na květovaném kanapátku, po probuzení dojde na kafíčko, a než se kdo naděje, je tu večer. Odskočí si do divadla nebo na pivo a pak rychle do hajan. Tak to město dělalo, s celkem malými obměnami, od svého založení, to jest od roku 1098. Tak dlouho se rozprostíralo kolem hradu na skále, tak dlouho se krčilo na samém dně hluboké kotliny. Odevšad chráněné, na břehu řeky, uprostřed světa.

Popsat křehkou krásu tohoto místa se pokoušeli mnozí. Většinou nadarmo. Někteří přeháněli, jiní se utopili v přemíře detailů. Náš popis se řadí k těm nejméně zdařilým.

Nad městem se na strmé skále vypínal (tento poněkud přehnaný výraz obyvatelé rádi používali) zámek. Jeho štíhlá věž se snově zrcadlila na hladině řeky, pitvorně se nakrucovala na vlnkách a nestydatě se nabízela potulným malířům, kteří se jí zmocňovali tužkou, perem či barvami. Naproti zámku se tyčila vysoká skála, podle prastaré pověsti zvaná Pastýřská stěna. Z jejího vrcholu město vypadalo jako dětská hračka a bylo možno se odtud neomezeně dívat z ptačí perspektivy rovnou do nádvoří zámku, což několik generací hrabat z Trůnu popuzovalo. Při popisu této značně romantické kulisy nesmíme zapomenout na to hlavní, že vše bylo umístěno podél dvou břehů. Na jednom město se zámkem, na druhém Pastýřská stěna s vesničkou Vajher, jejíž domy byly přilepené k pískovci jako ptačí hnízda. Ves byla domovem rybářů, lodníků, chuďasů a lehkých holek, které jako starověké Sirény vábily zbloudilé plavce, neb jen lodí převozníka Hajna bylo možno dosíci jejich horkých klínů. V našem příběhu bude hrát roli místa tajemného, prokletého a nečistého. Je více než symbolické, že v Nové době, tak se tehdy budoucí čas nazýval, se chystají oba břehy spojit a dosáhnout nedosažitelného: přejít do Vajheru suchou nohou, porvat se kvůli holkám v Hussově krčmě a suchou nohou se vrátit do počestného Téčnu. To by byla věc neslýchaná. Na obou březích již stojí mohutné pilíře, které spojí oba břehy ocelovou konstrukcí řetězového mostu. Návrh byl ve Vídni schválen i s vděčností zavánějícím názvem Die Kaiserin Elisabeth Kettenbrücke.

Nová doba však poznamenala ten tak podezřelý břeh ještě důsledněji. Rozeklanou skálou Pastýřské stěny se ozývá pekelné dunění, ozvěny výbuchů třesou údolím a chasa divokých Talijánů kraluje po několik měsíců ve Vajheru k radosti holek i chamtivých rybářů. Z obou stran se zavrtávají do skály a zvědaví občané Téčnu pozorují čilý ruch stavby z úctyhodné vzdálenosti, v jejich případě z druhého břehu. Tunel! Při tom slově je lépe se pokřižovat a odplivnout. A před tunelem bude nádraží. Nádraží? Ano, každý vlak do Drážďan tam zastaví...

Ale tunel ještě není proražen, nádraží je zatím bez střechy, ani most nestojí, koleje nejsou spojeny a my suchou nohou nepřekročíme proudící řeku zapomnění. Raději se usadíme ve vikýři Müllerova domu na náměstí a odtud, jako zcela náhodní pozorovatelé, můžeme sledovat dění v celém městě. Když se trochu vykloníme, nahlédneme do úzkých zkumavek uliček, v nichž život kvasí jako ve skle alchymistově.

Z bachraté radnice na rohu nepravidelného náměstí právě vyběhl von Mück. Za těch pár dnů v Téčnu již udělal hromadu práce. Navázal ztracený kontakt s Centrální kanceláří, na policejní direkci na něj denně čekaly čerstvé instrukce a přečasto i finanční záloha. Okresního hejtmana měl v hrsti a inkognito bylo zachováno. Nikdo nic netušil. Prozatím stačilo jen navazovat nitky, tahat za ně, kombinovat, psát hlášení a žít...

Von Mück se prosmykl Řetězovou ulicí a už byl na nábřeží. Posadil se na oblý kámen, rozevřel mapu a předstíral, že kreslí stařičký dům krčící se pod zdí zámeckého parku. Umělecký baret si posunul do očí a nenápadně sledoval okno, za nímž bydlel jakýsi bohoslovec Šábel. Že by ještě nevstal? Že by se pan student ještě válel s nějakou nábožnou knihou v posteli? Že by pod duchnou rozvažoval o všudypřítomnosti Boha? Nevím o něm skoro nic, říkal si von Mück, jen to, že má podivné styky. Kdo jen může být ten podivný pan Belial či inženýr Titorelli, kteří s ním strávili včerejší večer ve Vajheru? Převozník Hajn ho informoval přesně.

Pocítil, že se k němu někdo blíží. Nechtěl se otočit, ale přísahal by, že ten kdosi mu již stojí za zády. To nebude náhodný chodec, to je někdo, kdo chce nahlédnout přes rameno. Snad ne milovník umění? Bože chraň! Instinktivně chtěl sáhnout pod papíry, kde se ukrývala spolehlivá lefoška, ale přece nebude střílet! Instrukce v tom smyslu byly nesmlouvavé. Dál tedy pečlivě obtahoval sotva viditelné předkreslení.

„Romantické, že?“ ozvalo se konečně za ním.

Teď se mohl otočit. Ale neudělal to. Předstíral umělecké zaujetí motivem.

„Někdy si říkám: škoda, že nejsem malíř! Vidím tolik malebného kolem sebe, tolik nálad, tolik tajemství. Slova to vše nemohou zachytit. Pokud člověk není pan von Hardenberg...“

Von Mück se konečně otočil. Novalise měl v malíčku. Na tom pan prefekt Kosil trval. Mohl kdykoliv posloužit vhodným citátem.

„Tak jako malíř hledí na viditelné předměty zcela jiným zrakem než prostý člověk, tak i básník zakouší události vnějšího i vnitřního světa úplně jinak než obyčejný smrtelník. Jak je ten Novalis přesný, viďte? A přece vzedmutá vlna romantismu končí. Páni umělci chtějí zase vidět jako obyčejní lidé. Jejich bohem se stává všeobecný pokrok a většinu dávných tajemství vyřeší jízdní řád. Nový duch proniká i sem, vidíte?“

Naproti odpálili kus skály. Kameny se sesypaly až do řeky. Mrak prachu se usadil do pokroucených borovic.

Bledý mladík s uhrovitou tváří rozhodil rukama.

„Tím přece vše romantické nemůže skončit...“

„Ale ano,“ smál se von Mück, „první parostroj vyplaší romantické nálady jako hejno husí usadivších se nad tratí. Zazvoní zvonec a pohádce je konec! Vyděšené husy vzlétnou a uloží se k zimnímu spánku do zažloutlých knih.“

„Mluvíte jako básník,“ vydechl neznámý.

„Občas něco napíšu,“ chlubil se von Mück, čímž vážně porušil instrukci ASR 12/XXIV.

Nenápadně si mladíka prohlížel. Měl ho samozřejmě v deskách předkresleného. Aha, výborně, richtig! Hans Knoll. Tohoto panáčka potřeboval. Podezřelé individuum! Bezvěrec, revolucionář, začínající básník, nápadník slečny Eleonory, Čech a vlastenec. Trochu moc na jedno vytáhlé vyžle!

„Příteli,“ usmíval se vlídně von Mück, „maličké strpení. Rád bych si namaloval váš zajímavý obličej. Věnujete mi okamžik? Já vám za to povím, co vyčtu z vaší ctěné tváře. Maličký experiment, chápete? Experto credite.“

Mladý Knoll se posadil naproti malíři. Na stejně oblý kámen, se stejným kruhem na přivazování lodí. Takových bludných balvanů bylo na břehu Labe plno a téměř do každého během věků někdo vrazil železný kruh. Prostě lodní doprava zdejší kraj poznamenala na věky.

Podvodný malíř se rozvážně hrabal v deskách. Dělal, že hledá čistý papír, ale chvíli mu trvalo, než našel předkreslenou podobiznu. K ní byla přiložena popsaná kartička.

„Řekl bych, že jste věčný nespokojenec,“ brumlal si pod vousy pan umělec, pečlivě obtahoval předkreslenou podobiznu a předčítal z malého papírku. „Vydáváte se na cestu plnou věčného hledání. Ale co vlastně hledáte? Pravdu? Svobodu? A určitě spravedlnost! Pro tyhle tři pohledné sestřičky jste opustil i Pána Boha. Ale to je pro toho, kdo v něj nevěří, snadné. Hledáte a hledáte, ale k nalezení toho moc není, viďte? Svět je na poklady chudičký. Ještě že zešeřelé pokoje ukrývají krásné slečny skloněné nad šitím...“

Odmlčel se a plně se věnoval kreslení. To znamenalo, že přehnaně mhouřil oči, rozevlátými pohyby čmáral po papíře, tužtičkou šermoval před nosem, odměřoval vzdálenosti a poulil oči do mladíkovy tváře.

Mladý pán byl okouzlen. Takhle zajímavě by o sobě nehovořil ani on. Lichotilo mu, že neznámý ho považuje za zajímavou osobu. Podlehl kouzlu romantického setkání (jako ze stránek milovaného Hoffmanna, do jehož Rady Krespela se včera večer začetl) a snažil se vypadat co nejromantičtěji. Jde přece o portrét. O první portrét v jeho životě.

„Dal bych za to nevím co, mladý příteli,“ blufoval von Mück a pokračoval ve čtení posudku Centrální kanceláře, „že jste v roce čtyřicet osm nakukoval revolucionářům do partesu. To byl koncert, škoda, že jim to nevyšlo! Už jste se viděl na barikádách. Třeba jste i tady založili tajný spolek, nemýlím se? Čtu z vašeho ušlechtilého pohledu, že jsem uhodl. A co Karl Marx? A co pan Lasalle? A co...“ von Mück se sklonil ke kresbě. Byla dávno hotová, ale pauza byla nutná. Chvíli tedy jen tak čmáral ve vzduchu. Kdyby byl skutečným malířem a dokázal zachytit mladíkův vyjevený výraz. To by bylo umění, to by byla cena akademie!

„Je to všechno...“ vykoktal ze sebe Knoll.

„Inspirace, můj milý, inspirace.“

Přimhouřil oči a zvrátil hlavu maličko nazad. Stín uměleckého širáku mu rozetl tvář. Nakadeřené vlásky mu poletovaly kolem uší. Měl to nacvičeno dokonale.

„A vaše milá se jmenuje... jmenuje... třeba se jmenuje... Eleonora!“ vypálil z obou hlavní lefošky.

Mladík málem spadl z kamene a zrudl jako pivoňka. A tehdy (motiv překvapení doporučoval tajný rada Schnorr používat zřídka, ale o to více zdůrazňoval jeho přednosti) se von Mück rozhodl vynésti eso. Trumfové. Bylo na něm napsáno krvavým písmem: rovnost – volnost – bratrství. Zasyčel heslo zkoprnělému Knollovi do ucha, několikrát zamrkal a vrazil si širák do očí. Z temnoty zazářily uhlíky očí. Volnou rukou uchopil čtvrtku s podobiznou a začal po způsobu trhovců:

„Vaše podobizna, pane, zachycuje nejen podobu vaší tváře, ale tak jako zrcadlo zachycuje každé hnutí vaší hlubokomyslné duše. Psychologický portrét, rozumíme?“ Ruka s poletující podobiznou se napřáhla ke Knolovi. „Velice mě zajímáte, příteli,“ huhňal malíř zpod biretu, „přijměte tuto kresbu jako jakousi zálohu našeho budoucího přátelství. Přijímáte?“

Mladíkovi se málem zaleskly v očích slzy. Cítil se právě tak osamoceně.

„Ano.“

Kresba se mu chvěla v rukách jako lapený motýl. Podíval se na ni. Byla krásná. Lehce nahozené stíny prohlubovaly melancholický výraz. Po uhrech ani stopy. Takhle že vypadá? Takto chtěl vypadat... Ten malíř je podivuhodný mistr, pomyslel si. Von Mück už zase seděl jako vrána na kameni, pozorně kreslil rozčepýřené hnízdo protějšího domu a vesele si pohvizdoval. Kresbu jistě dostane milovaná Eleonora, dohadoval se.

„Dám vaši kresbu Eleonoře,“ svěřoval se mladík. Bez pozdravu se otočil a uháněl Řetězovou ulicí.

Z protějšího domu vyběhl bohoslovec Šábel. Vypotácel se. Udělal pár kroků, zastavil se, pokrčil několikrát rameny, rozhodil bezmocně rukama a loudal se zpět k domovním vratům.

„Hola, pane!“ zvolal von Mück. „Mohl byste chvilenku zůstat v té zajímavé póze? Jen co dokončím skicu. Okamžíček! Mo-men-tí-ček... jenom pár stínů vržených na vaše ctěná záda. Už to bude...“

Zase mistrně předstíral, že kreslí. Ovšem na předkresleném výjevu se postava bohoslovce nenalézala. A nakreslit náhle strnulou figuru před domem je určitě těžké, zvláště když schopnosti jsou minimální, talent žádný a drážďanská akademie tak daleko. Bude to muset nějak zaonačit. Předkreslovací metoda generála Kleista byla vynikající, ale měla i své slabiny, zejména u člověka, jenž nedovede nakreslit ani jednoduchý obrys svého strachu či nějaké to zatracené jablíčko.

Bohoslovec stál jako svatý na mostě a tupě zíral kamsi do nebes, nejmenoval se však Jan, jak by se slušelo, ale Theodor, Theo, jak říká maminka. I toto se dočetl von Mück v charakteristice Centrální kanceláře. Tam platila zásada – každá maličkost se může hodit.

„Díky, pane,“ řekl konečně malíř a naznačil složitou kudrlinku, jíž zakončil neexistující kresbu. Ale bohoslovec Šábel pózoval dál. „Díky, pane,“ zvýšil von Mück hlas. „D-í-k-y!“

Se zkamenělým bohoslovcem, navíc značně podezřelým z nepřípustných styků, instrukce nepočítaly, o zkamenělých bohoslovcích tu nebyla zmínka. Von Mück bude muset improvizovat.

Odložil desky, přihrbil se a tiše se přibližoval. Obešel Šábela kruhem, cosi mumlal a chvilku poskakoval po jedné noze. Nic. Sedl si na bobek a tiše zakokrhal. Nic. Nesměle zaštěkal. Také nic. Vyskočil a zařval na celé kolo: „Viribus unitis!“

„Pán s vámi,“ usmál se laskavě bohoslovec Theodor Šábel.

„Navěky, navěky...“ zalapal po vzduchu překvapený von Mück.

„Pozoroval jsem pana malíře z okna,“ pokračoval zasněně bohoslovec.

„Pozoroval?“ projelo hlavou von Mücka strašlivé podezření.

„Pán je dozajista slavným umělcem, to se pozná i při pohledu shora. Přišlo mi zvláštní, že je prvním božím tvorem, kterého po ránu spatřím. A jak jste kreslil přítele Knolla! Oba jste mi připomínali výjev z nějakého obrazu. Jak by se jmenoval? Malíř a jeho model. Je jistě mnoho obrazů na toto téma, že, pane?“

„Mnoho,“ plácl von Mück.

„Krásný námět. Symbolický,“ usmíval se stále stejným, trochu připitomělým úsměvem bohoslovec. „Dal by se použít i v teologickém smyslu. Namalujte takový obraz. Nejvyšší tvůrce rozmlouvá se svým modelem.“

„Nerouhejte se,“ vzpamatoval se von Mück, „kdopak by mohl stát modelem Velkému mistru.“ Jiná pitomost ho nenapadla.

Bohoslovec Šábel sebou trhl.

„Kdo? Buňky. Mikroorganismy. Nejvyšší tvořil podle nejnižších!“

Rázně se otočil a po několika čapích skocích zmizel v domě.

„A je to,“ řekl si von Mück. „S tímhle si instrukce rady nevědí. I když jednou pan tajný dvorní rada prohodil v dobrém rozmaru: Pozor na blázny, pánové, ti dovedou otřást samotnými základy říše. Jsou nepolapitelní, nepodplatitelní a nepolepšitelní! Ale ještě horší jsou ti, co si na blázny hrají,“ dodal pan rada po druhé láhvi suchého portského. „Na ja, ale co s tím?“

Otráveně se vracel na náměstí. Hned si všiml, že před Českou korunou (Die tschechische Krone byl oblíbený hostinec pana Hanse Jahna) stojí tři pánové opírající se o štíhlé hůlky opatřené stříbrnými knoflíky. Inženýr Titorelli, pan hejtman Broch a gymnasiální profesor Placr. Von Mück by dal nevímco za to, kdyby věděl, o čem si povídají. Proto ještě chvíli okouněl před kašnou, dělal, že si prohlíží průčelí domů, malířsky přimhuřoval oči, zakláněl hlavu a nenápadně se k rozmlouvajícím pánům přibližoval.

„...a jestliže průraz potvrdí správnost našich předpokladů, pak budeme pokračovat, a nic nás,“ uslyšel konečně, „nemůže zastavit. V případě, že...“ inženýr Titorelli náhle zmlkl.

„Dobrý den, mistře,“ zašvitořil profesor Placr. Inženýr se beze slova rozloučil, odplivl a rázoval si to pryč. Na hejtmanově čele vyrazily krůpěje potu, ačkoliv slunce ještě mnoho nehřálo.

„Hledáte vhodnou partii?“ zeptal se přísně profesor a za kulatými brejličkami ukrýval pohled, jenž jasně naznačoval, že ho odpověď ani v nejmenším nezajímá. Pan hejtman Broch se snažil zachránit situaci:

„Pan malíř je ranní ptáče.“

Nic chytřejšího ho nenapadlo. Takhle se to zachránit nedá.

„Moje úcta, pánové,“ ukláněl se narychlo pan profesor, „žáci čekají. Snad si najdeme, pane hejtmane, nějakou tu ne-ru-še-nou chvíli...“ v očích mu zlostně blesklo. „Adié, pane umělče!“

„Ábr, Broch!“ zamumlal von Mück. Rychle se rozhlédl na všechny strany a zmáčkl hejtmanovi nos.

„Ábr, Broch...“ a zmáčkl ještě jednou. Bolestivěji.

Hejtmanovy oči se zalily slzami.

„Ale příteli,“ zdvihl obočí von Mück, „co to vidím? Slzy? Snad vás nepotkalo něco tragického? Svět jako plný nenadálých zvratů, ještě ráno mi připadal váš dům jako učiněný ráj, vzor klidu a počestnosti.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Cesta do pekel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.