Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Volker Kitz, Manuel Tusch

Jak žít podle vlastních představ
a nepodléhat tlaku okolí

Přeloženo z německého originálu knihy Volkera Kitze, Manuela Tusche – Ich will so werden wie ich bin, vydaného nakladatelstvím Campus Verlag GmbH, Frankfurt am Main, Německo 2011.
First published as Ich will so werden wie ich bin by Volker Kitz, Manuel Tusch, Campus Verlag GmbH, Frankfurt am Main, Germany 2011.
© 2010 Dr. Volker Kitz, Dr. Manuel Tusch
Copyright © 2011 Campus Verlag GmbH, Frankfurt am Main
All rights reserved

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 4823. publikaci

Překlad Iva Michňová
Odpovědná redaktorka Mgr. Andrea Bláhová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Počet stran 176
První vydání, Praha 2012
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Czech edition © Grada Publishing, a.s., 2012
Photo strana 8 © Mareike Foecking
Cover Design © Eva Hradiláková

ISBN 978-80-247-4188-8

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7148-9 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7149-6 pro formát EPUB

O autorech

DR. VOLKER KITZ napsal několik populárněnaučných bestsellerů. Studoval práva a psychologii v Kolíně nad Rýnem a New Yorku, poté sbíral zkušenosti v různých oblastech, mimo jiné jako badatel, televizní redaktor, scenárista a lobbista pro mediální průmysl. Někdy si troufl udělat ve svém životě kroky, které jiní označili za odvážné. Tyto kroky ho většinou nejvíce přiblížily jeho vnitřním přáním. Dnes pracuje jako advokát a kouč v Kolíně nad Rýnem a v Berlíně.

DR. MANUEL TUSCH studoval psychologii a vzdělávání dospělých. Má psychologickou praxi v Kolíně nad Rýnem, řídí Institut pro aplikovanou psychologii a vyučuje koučování na několika univerzitách. Těžištěm jeho práce kouče je kariérní poradenství, hospodářská mediace, management konfliktů, rozvoj manažerů a management změn. Jeho neutuchající zvědavost ho vede k tomu, že každý den objevuje něco nového.

Jejich kniha Das Frustkillerjob, která se stala bestsellerem v žebříčku zveřejňovaném časopisem Spiegel, se přes noc stala kultovním dílem, které bylo přeloženo do několika jazyků. S úspěšným programem vyrážejí Kitz & Tusch na mezinárodní turné. Jsou vyhledávanými přednášejícími a kouči v řadě firem.

www.kitz-tusch.com

Nic se neděje náhodou

Jsme velmi rádi, že si k vám, možná oklikou a přes překážky, našlo naše poselství cestu na místo, kde nyní držíte v ruce naši knihu a kde váš osud zkřížil naše životy.

Děkujeme všem, kteří k tomu přispěli.

Zvlášť bychom chtěli vyzdvihnout:

Všechny lidi, kteří nám otevřeně vyprávěli své pohnuté životní osudy, kteří se s námi podělili o zlobu a beznaděj i o svou proměnu a nové štěstí. Jejich životy vdechly této knížce něco, co překračuje význam tištěných slov.

Lidi, kteří zanechali stopy v našem vlastním životě – stopy, z nichž čerpáme energii, nápady i zkušenosti a které nás přiměly napsat tuto knížku.

Naši agentku Barbaru Wennerovou, jež nám i našemu poselství ukázala ve správnou chvíli a na správném místě správný směr.

Tobiasi Dorferovi za energii a nápady, které mnohé vůbec umožnily.

Nakladatelství Campus, jež s nasazením a vervou zprostředkovává naše slova čtenářům. Děkujeme zejména redaktorce Juliane Meyerové – i tentokrát byla radost s ní spolupracovat!

A již teď děkujeme všem, kterým kniha ještě projde rukama v nakladatelství i při prodeji.

Právě jste učinili první krok do nového života. Pokračujte ve své cestě – my se těšíme, že půjdeme s vámi.

Dr. Volker Kitz & Dr. Manuel Tusch

Tato knížka má dvě části: první vám dá svobodu, druhá vás nechá žít.

Představte si…

… že najednou otevřete oči.

Do očí vás uhodí světlo. Nad vámi se sklání dva lidé v bílých pláštích.

„Totální ztráta paměti,“ šeptá první.

„Náhle jste ztratil/a vědomí,“ informuje vás suše druhý.

„Nikdo neví proč,“ povídá opět první. „Dva měsíce jste byl/a v kómatu. Teď jste se probudil/a. Ale nemáte sebemenší tušení o svém dosavadním životě. Nevíte nic. Nenašli jsme u vás ani žádné doklady.“

Vstanete, odejdete z nemocnice.

Co budete dělat?

Vůbec nikoho na světě neznáte. Neznáte ani žádná pravidla, společenské konvence, rady jak uspět v kariéře, zvyky. Nezní vám v hlavě: „Tak se to dělá,“ ani: „Co si pomyslí lidi?“ Nevíte, co je pro vaše kamarády „hustý“ a nad čím kroutí očima.

Sáhnete do kapsy. Nic v ní není. Žádný oddací list ani rodinné album. Žádná vizitka s anglickým označením funkce na tři řádky. Žádný diář, adresář ani mobil s internetem, na kterém byste měli alespoň uloženo heslo na Facebook.

Netušíte, co od vás chtějí ostatní slyšet, co od vás lidé očekávají.

Co vám zbývá?

Můžete se zeptat jen sami sebe. Zastavit se a zaposlouchat se.

Zaposlouchat se do hlasu svého srdce.

Jediného hlasu, který s vámi mluví. To jediné, co vás pohání, jsou vaše potřeby a přání.

Potřeby a přání vycházejí ze skrytu vašeho nitra. Jste plně pod jejich vlivem, necháváte se jimi vést.

Na ulici vidíte stánek se sladkostmi. Když ho míjíte, nabíráte si plnou hrst čokoládových bonbonů. Mmm, to je dobrota!

Došli jste na břeh řeky, na chvilku si lehnete do trávy a užíváte si slunečních paprsků. Je vám vážně báječně!

O dvě ulice dál objevíte na zemi kousek křídy. Spontánně něco nakreslíte na asfalt. Bude to velký obraz – ani sami dost dobře nevíte, co na něm bude. Ruku vám vede srdce.

Kolem vás se shromažďují lidé, je jich víc a víc. Něco si špitají, uznale pokyvují. Někteří položí na zem nějakou tu minci. Ani si nevšimnete, že se najednou setmělo. Celý den jste jen malovali. To je skvělé, napadne vás. Od teďka to chci dělat už napořád. Čas plyne jakoby nic, ani vás nenapadne, že byste potřebovali hodinky.

Najednou se někdo nekompromisně prodírá davem. „Tak jsem vás přece jen našel!“ volá. Je to člověk od stánku s čokoládou. „To by nešlo, brát si věci bez placení!“

Stojíte proti sobě, je to nádhera. Zatímco sbíráte ze země peníze, abyste vyrovnali dluh, nemůžete se pohledem odtrhnout od té cizí tváře. Vaše rty se náhle dotknou.

Večer strávíte společně na břehu řeky. Člověk od stánku s čokoládou pochází z Brazílie, vypráví o sobě a o své rodině. Společně spřádáte plány, jak budete žít na jihu – s vlastním ateliérem, budete ručně vyrábět bonbony. Budete mít spoustu zvířat, velkých i malých. Zjišťujete, že zvířata oba milujete.

Už dávno nastal nový den a vy si stále povídáte.

Najednou před vámi stojí někdo úplně jiný, nevěřícně si vás prohlíží a volá: „Tady jsi?“ Táhne vás pryč, vede vás do nějakého bytu.

Dozvídáte se, že jste s tímto člověkem dvanáct let manželé. Dále zjišťujete, že už ve škole jste uměli krásně kreslit a chtěli jste studovat grafický design.

Učitelé vám říkali: „Tím se neuživíš.“

Kamarádi vám říkali: „My uděláme kariéru v byznysu.“

Rodiče vám říkali: „V naší rodině nikdo na umění není.“

Vystudovali jste ekonomii jako kamarádi ze třídy. Člověk, kterého jste si vzali, vám ukazuje vaši vizitku. Je na ní: Executive Vice President Affiliate Affairs and Global Sales Strategy. V průmyslovém koncernu. „S tím jsi byl/a na posledním srazu střední školy hvězda!“ připomíná vám nadšeně člověk vedle vás. „Nikdo jiný to před pětačtyřicátinami na executive vice presidenta v mezinárodním koncernu nedotáhl. Vice prezidentů je spousta, i senior vice prezidentů, ale executive vice president… Za odměnu sis nedávno koupil/a tyhle rolexky. Přál/a sis je už dávno, protože je mají i všichni ostatní šéfové ve vaší firmě. Od té doby odjíždíš ráno do práce ještě dřív.“

Listujete ve starém albu, objevujte sami sebe s nádherným člověkem od stánku s čokoládovými bonbony – ale ne, ti dva jsou si k nerozeznání podobní. Slyšíte, jak hlas vedle vás vypráví: „Do tohoto člověka ses kdysi zamiloval/a. Měli jste hlavu plnou bláznivých plánů, chtěli jste ve Venezuele založit alternativní farmu. Naštěstí jsi měl/a přátele, kteří tě zachránili před skokem do neštěstí! Ta osoba tenkrát jen prodávala ovoce na trhu, neměla ani minimální vzdělání. Všichni tvoji kamarádi měli partnery na úrovni! Seznámili nás naši společní přátelé. Byli jsme pro sebe zkrátka jako stvoření.“

Člověk, se kterým jste manželé, vám strká pod nos svou vizitku. „Generální manažer“ je na ní napsáno. „Řídím prosperující restauraci,“ vysvětluje vám hrdě.

Ze svého starého života se dozvídáte ještě víc. Asi deset let se vyhýbáte veškerému pobytu na slunci. V nějakém časopise jste si přečetli, že tím zabráníte předčasnému stárnutí pleti. Čokoládu nejíte od té doby, co se vám kamarádi nad biosuši vysmáli, že vážně v dnešní době ještě jíte cukr. Vloni jste si chtěli pořídit domácí zvíře, ale pak jste místo toho zvolili drahou designovou sedačku do obýváku (sousedi ji mají sice také, ale mnohem menší).

Představa, která změní váš život

Ruku na srdce: Co byste dělali vy, kdybyste najednou ztratili paměť a s ní i všechny tlaky a vlivy ze svého předchozího života?

Jak by se nový život lišil od života, který vedete dnes?

Zkuste si představit ve výše popsaném příběhu v hlavní roli sami sebe. Pokud je to pro vás těžké (většina z nás ztratí paměť – snad bohužel – málokdy), zkuste jinou představu:

Všichni lidé, které znáte, jedou na společnou okružní plavbu po moři – rodina, přátelé, známí, kolegové, sousedé. Jen vám loď ujela. Loď zmizí v oblasti Bermudského trojúhelníku.

Co budete dělat, když od vás najednou nikdo nic nebude očekávat? Budete žít, den za dnem, jako dosud?

Pokud nedokážete na tuto otázku odpovědět bezvýhradně „ano“, pak žijete asi aktivním, třeba dokonce i velmi zajímavým životem. Možná to ale není tak úplně váš život, možná je trochu cizí. Život, který sice plní očekávání lidí kolem vás, ale ne ta vaše.

Zjistili jsme, že většina lidí nedokáže odpovědět na tuto otázku stoprocentním „ano“.

Naše moderní společnost se chlubí, že je svobodná. A přesto je plná tlaků. Tlaků, jejichž počet se v uplynulých letech nesnížil, ale naopak vzrostl.

Většina lidí by svůj život dramaticky změnila, kdyby najednou nemusela plnit očekávání ostatních.

Položili by si otázku: Co vlastně chci já?

Někteří volí podivné způsoby, když chtějí konečně svobodně žít podle sebe. Není například žádným tajemstvím, že z milionů lidí, kteří každoročně na celém světě beze stopy zmizí, mnozí zkrátka jen změní svou stávající identitu. Opustí starý život a staré povinnosti a začnou znovu. V novém životě, o němž nikdo neví a kde od nich nikdo nic nečeká. Začnou žít svobodně. V USA už dokonce najdete poradce, kteří pomáhají lidem zmizet a zahladit stopy jejich starého, svazujícího života.

Patříte k těm, kteří by žili trochu jinak, kdyby to opravdu záleželo jen na nich?

Jak dlouho už si plánujete, že budete konečně žít svůj život, jen a jen podle sebe? A kolikrát už vám do toho „zase něco vlezlo“?

- „Můj opravdový život začne, až dodělám školu, a nebudu v takovém stresu.“

- „Můj opravdový život začne, až odejdu z domova, a nebudu v takovém stresu.“

- „Můj opravdový život začne, až udělám zkoušku, a nebudu v takovém stresu.“

- „Můj opravdový život začne, až si najdu partnera, a nebudu v takovém stresu.“

- „Můj opravdový život začne, až budu mít v nové práci za sebou první dva roky, a nebudu v takovém stresu.“

- „Můj opravdový život začne, až vyrostou děti, a nebudu v takovém stresu.“

- „Můj opravdový život začne, až budu v důchodu, a nebudu v takovém stresu.“

- „Můj opravdový život začne, až předělám zahradu, a nebudu v takovém stresu.“

Pokud žijete podobně jako mnoho jiných lidí, pak je váš život patrně pěkně rušný, pestrý a úspěšný. Máte dobrou práci, dobré přátele, hodné děti, slušné peníze. Ale roky, možná desítky let, tajně čekáte na to, že to jednou „začne“. Že přijde den, kdy vyskočíte z postele, ve skvělé náladě, bez budíku, svěží a vyspalí do sytosti, plní síly a energie, den, kdy se budete řídit svým srdcem, nikým a ničím jiným. Každou vteřinu, při každém slově a na každém kroku budete vnímat, že vše děláte dobře, protože to tak chcete. Budete si broukat melodii, která vás právě napadne, všechno bude zkrátka skvělé.

Protože budete žít svůj život.

Také už dlouho doufáte, že tento den jednou konečně přijde?

Pak čtěte dál, neboť první krok do nového života jste právě učinili. Nemusíte zrovna posílat lidi kolem sebe do Bermudského trojúhelníku, nemusíte je připravit o život (a aby naše předchozí představa nebyla tak brutální, můžete si teď také představit, že všichni vaši blízcí byli brzy nalezeni a ve zdraví se vrátili domů).

Ale ani nemusíte tolerovat, aby připravovali o život oni vás.

Ukážeme vám, jak svůj život najdete, jak se můžete oprostit od všech povinností, které se na vás valí v dnešním světě ze všech stran.

Váš nový život bude krásný. Abyste si to dokázali představit, vzpomeňte si na situace, kdy jste se naposledy cítili svobodní. Ten pocit znáte i v případě, že jste ani neztratili paměť, ani neutopili veškeré příbuzenstvo v moři. Mnozí z nás se tak cítí například na dovolené. Jiné místo, nové prostředí, kde nikoho neznáme – je to podobné, jako kdyby naráz oceán pohltil všechny, co známe, alespoň na dva týdny. Najednou nás nikdo nesleduje, nemusíme plnit ničí očekávání ani dodržovat normy a konvence. Děláme si, co chceme. Někteří opouštějí na dovolené zajeté koleje, které je v běžném životě více či méně omezují.

Svobodní si připadáme, i když začíná nová životní etapa. Vzpomeňte si, jak jste dodělali školu, jak jste se přestěhovali do jiného města, kde jste zprvu nic a nikoho neznali. Najednou jste se mohli vykašlat na všechna očekávání a konvence, mohli jste se chovat svobodně a neměli jste pocit, že vás někdo pozoruje. Na okamžik se vám zdálo, že život je plný možností. A také byl plný možností – jen jste se nechali příliš rychle pohltit novými povinnostmi nastalé životní etapy.

Jako děti jsme byli bezstarostní. Vzpomeňte si, když vám byly tři nebo čtyři roky a něco jste moc a moc chtěli, třeba čokoládu, kterou maminka schovávala v tajné skrýši. V těchto okamžicích jsme věděli úplně přesně, co chceme. Toto přání mělo nad námi i nad ostatními ohromnou moc. Naplňovalo nás velkými emocemi a bylo motorem naší sice dětské, ale silné vůle. Když se nám přání nesplnilo, dokázali jsme často tak dlouho a tak hlasitě řvát, až se rodiče propadali hanbou, před sousedy v domě, před lidmi na ulici, před učitelkou ve školce nebo pokladní u supermarketu. Při hledání čokolády, na kterou jsme měli tak strašnou chuť, jsme dokázali převrátit vzhůru nohama celý byt. A našli jsme ji a snědli. Byli jsme sami sebou a byli jsme šťastní. Měli jsme velké přání, které jsme si dokázali splnit, vlastními silami a často přes velké nesnáze.

Vlastní účinnost – klíč ke štěstí

Jako dospělí lidé málokdy zkusíme něco více než dvakrát nebo třikrát. Když něco napodruhé nebo napotřetí nevyjde, zklamaně to vzdáme a většinou už se o to nikdy nepokusíme. „To nemá smysl,“ říkáme si. Kolikrát jsme ale jako malí spadli na nos? Jen proto, že se nám tolik chtělo chodit, jsme zase vstali a zkusili to znovu. Kdybychom se chovali jako dospělí a po druhém „au“ bychom dospěli k závěru, že „to nemá smysl“, nikdy bychom se chodit nenaučili. Dodnes bychom seděli v dětské ohrádce.

I dnes jsme často v podobné situaci: buď se naučíme chodit, nebo strávíme zbytek života v ohrádce. Stačí jen nahradit „naučit se chodit“ jakýmkoli jiným přáním.

Katrin, 27 let, controllerka v telekomunikační společnosti: „Mým největším přáním vždy bylo hodně cestovat po světě. Jako dítě jsem sedávala před svítícím globusem a představovala jsem si, jak to asi vypadá jinde, na všech těch vzdálených místech. Vlastně se na tom nic nezměnilo. I teď surfuju po internetu a sním o dálkách. Ale ve skutečnosti sedím každý den v Severním Porýní-Vestfálsku v šedivé kanceláři s výhledem do světlíku.“

Sebastian, 41 let, rozvedený, dvě děti, které vídá málokdy, key account  manager v reklamní agentuře: „Můj ideální život by vypadal takto: žil bych se spoustou lidí, které mám rád, na velkém statku. Žili bychom společně, s dětmi a zvířaty. Něco bych tvořil, jako malíř nebo sochař. V reálném životě žiju sám v moderním bytě ve Frankfurtu a pracuji hlavně se jmény a čísly. Ale všichni říkají, že jsem udělal skvělou kariéru.“

Elena, 32 let, právnička ve velké právní kanceláři: „Už jako dítě jsem si psala na papíry příběhy a pak z nich vázala knihy. Když jsme si hráli na obchod, měla jsem knihkupectví a prodávala své vlastní knížky. Chtěla jsem být spisovatelkou – ale v naší rodině byli všichni odjakživa právníci.“

Na rozdíl od přání naučit se chodit tato přání nikdy neopustila dřevěnou ohrádku, protože jsme se málo snažili a nakonec jsme na přání pozapomněli. Některé části našeho života jsou tedy uzavřené v dřevěné ohrádce pořád.

Možná je bolestivým poznáním, že jsme je tam v některých případech vytěsnili sami. Ale pro žádné z našich přání není pozdě, aby ohrádku opustilo. A naučilo se chodit. V dalších kapitolách vám v tom pěkně krok za krokem pomůžeme.

Zjistíme-li, co si vlastně přejeme, a vlastními silami to uskutečníme, zažijeme pocit štěstí. Jako když jste si v dětství vybojovali čokoládu. Když dnes v práci nasadíte veškeré síly a podaří se vám získat důležitého nového zákazníka. Když uvaříte dobré jídlo. Když zasadíte rajčata, staráte se o ně a nakonec sklidíte nádherné plody. Když uklidíte sklep a spokojeně se zadíváte na výsledek. Když namalujete obraz a pověsíte si ho nad pohovku.

V psychologii tyto zkušenosti nazýváme „vnímaná vlastní účinnost“. Je to zážitek, že něco dokážeme vlastním jednáním, že umíme vzít život do vlastních rukou a zvládneme změnit sebe i své okolí. Vnímaná vlastní účinnost vyvolává pocit štěstí a sebevědomí.

Je klíčem k naplněnému, spokojenému životu, protože si připadáme jako aktivní tvůrci vlastního života. Vnímáme-li se naopak jako oběti, které jsou pasivně vydané napospas vnějším vlivům a tlakům, jsme nešťastní.

V dětství zažíváme pocity vlastní účinnosti jako na běžícím pásu. Později už to tak často bohužel není. Stále více lidí kolem nás nám totiž říká, co máme v životě dělat. Tvrdí nám, že platí určitá pravidla, nejprve doma, ve školce, ve škole, pak v práci, ve volném čase, v partnerském vztahu. Když jste chtěli čokoládu, patrně jste slýchávali, že „čokoláda není zdravá“, a když jste křičeli: „Já ji ale chci!“ odpovědí vám byla věta, která pěkně postupně změnila váš život:

„Na tom, co ty chceš, nezáleží!“

Dnes jste dospělí. Teoreticky si můžete žít, jak chcete. Můžete zažívat vlastní účinnost mnohem intenzivněji než dříve. Ale i dnes na vás všichni doslova křičí: „Na tom, co ty chceš, nezáleží!“ Jen si toho už ani nevšímáte. Vždy a všude existují tisíce možností. Náš život může být plný nejrůznějších aktivit a navenek máme všechno pěkně pod kontrolou. Ale pokud jsme upřímní a v klidu se nad svým životem zamyslíme, často cítíme, že nemáme úplně přesně takový život, jaký jsme si kdysi představovali.

Dnes už nám neříkají „to se dělá takhle“, „to nesmíš“, „to nemůžeš“ tak důrazně jako dříve rodiče nebo učitelé, a tak to často vlastně ani nevnímáme. A přesto na nás moderní společnost nepřetržitě vyvíjí tlak, který ovládá náš život. Přesně tato slova nám pořád dokola někdo našeptává, až to přestaneme registrovat. Dokážeme vám to v následujících kapitolách. Budete se divit, jak je moderní život řízen zvenčí, i když to na první pohled tak nevypadá.

To, že na otázku „Tak co, jde to?“ často odpovídáme „musí“, má své důvody.

Absolutně nešťastní

Protože nás v životě neustále někdo někam tlačí, často už vůbec nevnímáme své potřeby. Ztratili jsme kontakt sami se sebou, ignorujeme svá přání.

Jsme absolutně nešťastní.

Málokdo dnes dokáže pojmenovat, co vlastně chce. Začíná to záhy. Jeden televizní redaktor nám vyprávěl následující příběh.

Jednou mi zavolala přítelkyně mého kamaráda Sarah. Bylo jí 21 let a právě začala studovat komunikaci. Hledala místo, kde by mohla absolvovat praxi, a požádala mě, jestli bych u nás v práci nepředal na příslušná místa její žádost a osobně ji nedoporučil. Ochotně jsem souhlasil, jen jsem chtěl samozřejmě vědět, komu konkrétně mám její žádost dát.

„Kam bys chtěla na praxi jít?“ zeptal jsem jí tedy.

Její odpověď zněla: „K mému studiu se toho hodí spousta: redakce zpravodajství, redakce hraných filmů, tiskové oddělení, ale i marketing nebo oddělení strategického plánování.“

„Ano, to má určitě všechno svou logiku,“ zkusil jsem to znovu. „Ale co bys chtěla dělat nejraději?“

„Musíme mít v rámci studia šestitýdenní praxi. Všechna tato oddělení mi uznají a navíc jsou dobrou referencí pro mou další kariéru.“

„To chápu. Jen si ale představ, že by sis mohla vybrat. Co bys chtěla dělat?“

Na druhém konci zavládlo na okamžik hrobové ticho. Sarah měla pocit, že na ni příliš naléhám. Nejistě se zeptala: „Co po mně vlastně chceš?“

Jako dítě určitě Sarah neměla problém formulovat, co chce, ačkoli měla tenkrát ještě omezenou slovní zásobu. Říkala například umíněně: „Papat sama,“ když ji chtěla maminka krmit. Ale dnes, téměř o dvacet let později, když ji slovní zásoba v ničem neomezuje, je bezradná a zaskočená, má-li odpovědět na obyčejnou otázku: „Co chceš?“ A není to proto, že by nevěděla, z čeho si může vybrat – sama možnosti přesně vyjmenovala. Jen si vybrat nedokáže. Ví, co se hodí ke studiu, co musí povinně splnit, co vypadá dobře v životopisu – a nakonec se zeptá, co chce vlastně ten druhý slyšet.

Tato situace je bohužel pro dnešní dobu typická. V rozhovoru pro deník Frankfurter Allgemeine Zeitung šéf internetové burzy míst pro praktikanty praktika.de Steve Riedel řekl: „Na otázku, proč si praktikanti vybrali pro praxi právě to či ono místo, od nich často slýcháme odpověď: ‚Prostě mě tam vzali.‘“

Vyzkoušejte si to sami. Zeptejte se někoho na rovinu, co chce. Sklidíte stejně ohromené reakce jako redaktor z výše zmíněného příkladu.

Tento fenomén výstižně pojmenovala americká autorka Barbara Sherová samotným názvem své úspěšné knihy Můžu dělat všechno, jen vědět, co chci. Popisuje v ní, jak zejména naše rodina nahrazuje v našem fungování „chci“ za „musíš“.

Na tom, že jsme ztratili kontakt se svými skutečnými potřebami, se svým pravým já, mají nepochybně podíl očekávání naší rodiny. V této knížce ale jdeme ještě dál. Podíváme se na moderní společnost.

Blbnu já, nebo ostatní? Obsese naší společnosti

Společnost kolem nás utkala tak hustou síť vlivů a tlaků, že to ovlivňuje každý kousek našeho života. A my pěkně pilně spolupracujeme, neboť jsme je přijali, prožíváme je, upevňujeme, předáváme dál. Navíc aniž bychom si toho vůbec všimli.

Zrádné totiž je, že mnohé tlaky moderní společnosti vznikly pod pláštíkem svobody, pod kterým dále narůstají a vzkvétají. Navenek to vypadá, že patrně ještě nikdy neexistovala tak svobodná společnost, jako je ta naše. Navenek to vypadá, že ještě nikdy nemohli lidé žít tak individualisticky jako dnes. Navenek to vypadá, že ještě nikdy se před námi neotvíralo tolik možností a nikdy jsme nemohli tak nezávisle žít vlastním životem, který plně odpovídá našim přáním a potřebám.

Navenek to vypadá…

My ovšem říkáme, že svoboda přinesla tlak. Nikdy jsme nežili tak nesvobodně jako dnes.

Zní paradoxně, že větší svoboda může přinést větší nespokojenost. Ale známe to všichni například z restaurace. Když mají v obyčejné hospodě denní menu se třemi jídly, vybereme si a většinou jsme spokojení, bez ohledu na to, pro co jsme se rozhodli. Hloubáme-li v čínské restauraci nad jídelním lístkem čítajícím dvě stě jídel (jednou s česnekem, podruhé ne, s bílou rýží nebo zeleninovou rýží, pečené nebo vařené…), býváme s výběrem zpravidla nespokojení, bez ohledu na to, pro co jsme se rozhodli. Podobné to je, když si máme vybrat mezi dvěma sty tarify mobilního operátora. Jsme přesvědčení, že bychom se dokázali perfektně rozhodnout, kdybychom mohli vzít opravdu všechno v úvahu a dodržet opravdu všechna pravidla. S rostoucím výběrem klesá spokojenost. Psycholog Barry Schwartz to nazývá „paradoxem volby“.

Řada studií dokládá, že jsme navzdory větší a větší svobodě více a více nespokojení. Jednou z nejzajímavějších je výzkum o souvislosti svobody a štěstí u žen. Profesoři Pensylvánské univerzity, Betsey Stevensonová a Justin Wolfers, v rámci studie The Paradox of Declining Female Happiness zjistili, že ačkoli se situace žen v uplynulých desetiletích neustále zlepšovala a ačkoli ženy mají ve srovnání s minulostí mnohem větší samostatnost a mnohem větší možnosti volby, jsou nyní méně spokojené.

Tento osud postihl nás všechny a dramaticky se šíří. V práci se štveme za „možností“ udělat kariéru, samozřejmě v rámci „flexibilních“ modelů. Po práci se ženeme za „možnostmi“ využití volného času, který trávíme „aktivně“ zážitkovou konzumací suši a do diáře jsme si poznamenali, že musíme absolvovat kurz meditace, abychom udělali něco „pro sebe“.

Ale „pro sebe“ už dávno neděláme nic.

Protože tlak nese matoucí masku „svobody“, často si vůbec nevšimneme, že už pouze fungujeme. Že každým krokem, každým činem, jen vyhovujeme vnějším tlakům. Že své skutečné potřeby už dávno vůbec necítíme.

Nevěříte, že jsme dnes téměř bez přestání pod nějakým tlakem? Myslíte si o sobě, že jste svobodní lidé ve svobodné době? Dokážeme vám opak! Jestliže jste dočetli až sem, předpokládáme, že pociťujete touhu po svém vlastním životě popsanou v úvodu – jinak byste nečetli dál nebo byste pravděpodobně po knížce vůbec nesáhli. Pokud máte neustále dojem, že váš život pořád ještě nezačal, a jste z toho nešťastní, pak to dost možná bude proto, že vám chybějí zkušenosti s vlastní účinností, o nichž jsme se právě zmínili; zkušenosti, že máte život ve svých rukou, že ho řídíte podle svých potřeb a přání.

Důvodem je, že vaše vnitřní přání nahradily vnější tlaky, že „já chci“ je natrvalo zastíněno slovy „musíš“.

Ukážeme vám cestu zpátky ke skutečné svobodě.

V souvislosti s obsedantními poruchami je dobře prozkoumáno, jaký má na lidi vliv, když pociťují určité nutkání. Obsedantními poruchami trpí lidé, u kterých se opakovaně projevují určité myšlenky nebo jednání, které jim znepříjemňují život. Tito lidé je vnímají jako mučivé. Příkladem je nutkavá potřeba kontroly. Člověk opouští dům, ale několikrát se musí vrátit, aby zkontroloval, jestli opravdu vypnul kávovar. Tyto poruchy podle své intenzity komplikují, nebo dokonce znemožňují normální život.

Lidé, kteří trpí obsedantní poruchou, se ocitají v bludném kruhu. Více a více se vzdalují sami sobě. Nutkavá potřeba vykonávat nějakou činnost je vede k tomu, že opomíjejí své skutečné potřeby, což je frustruje, skličuje a znejisťuje. Hledají tedy jistotu a orientaci a ještě více se řídí vnějšími pravidly, čímž se však ještě více odcizují sami sobě a ještě méně vnímají své vlastní potřeby. Nedokážou se rozhodnout, jsou si nejistí sami sebou. Tím více se upínají k vnějším pravidlům. A jsme opět na začátku bludného kruhu…

Jak vám tato knížka změní život

Čím více tedy řídí náš život nějaký vnější tlak, tím méně zažíváme vlastní účinnost, tím méně jsme šťastní, tím více se stahujeme ze svého života a jistotu i orientaci hledáme… ano, ve vnějším tlaku. Důvodem, proč jsme při tom tak nešťastní, je, že se odcizujeme sami sobě. Proto trpí velká část lidí s obsedantními poruchami i depresemi.

Úplně stejný bludný kruh se roztáčí, když náš život neustále předurčují vnější společenské tlaky.

Nejen to – my tvrdíme, že celá naše společnost dnes trpí řadou obsedantních poruch.

Ale nám už to tak ani nepřipadá. Jak jsme právě zmínili, důležitým kritériem pro diagnózu obsedantní poruchy je, že individuální, nutkáním ovlivňovaný životní styl komplikuje běžný sociální život. Pokud někdo každých pět minut kontroluje kávovar, tak se prostě výrazně odchyluje od sociální normy.

Moderní společenské tlaky se ovšem už dávno sociální normou staly, proto jsou tak dobře zamaskované. V následujících kapitolách vám ukážeme, jak a proč toto maskování tak výborně funguje. Je totiž nastaveno přesně naopak. Obsedantní poruchy naší společnosti nám komplikují individuální životní styl.

V této knížce vám pomůžeme z tohoto bludného kruhu vyskočit. Čekají nás společně čtyři kroky:

- Za prvé identifikujeme tlaky moderní společnosti v různých oblastech našeho pracovního i soukromého života. Strhneme jim masku svobody a společně se podíváme, jak nám „úžasně svobodný“ život určují ostatní.

- Za druhé se naučíme se těchto tlaků zbavit. To hlavní už jsme udělali tím, že jsme tlaky identifikovali a nazvali pravým jménem. Seznámíme se s protivníky svobody a zjistíme, že když potřebujeme mít svůj život pod kontrolou, jsme paradoxně velmi náchylní podlehnout vnějším tlakům.

- Ve třetím kroku opět získáme to, co nám dnes tak bolestně chybí: kontakt s vlastním nitrem, s vlastními potřebami. Naučíme se opět vnímat svá přání. A naučíme se, že to, co chceme, nehraje v našem životě jen tak nějakou roli, ale že je to ze všeho nejdůležitější – chceme-li žít šťastně.

- Za čtvrté si z nově objevených potřeb a přání „ušijeme“ vlastní život na míru. Ukážeme vám, že existuje spousta různých způsobů, jak uspokojit nějakou potřebu. Když jsme v dětství nemohli venku jezdit na tříkolce, protože pršelo, tak jsme sice věděli, co chceme, ale stejně jsme byli nespokojení, pokud se nám přání nesplnilo. V dospělosti můžeme zjistit, jaká potřeba se za přáním skrývá, a pak můžeme přemýšlet, jak tuto potřebu uspokojit, aby to bylo proveditelné v naší životní situaci a slučitelné s potřebami lidí z našeho okolí. Vymysleli jsme techniku, která vám to umožní.

Tlak je vždy dvojí – jak ostatní řídí váš život

V této knize rozlišujeme dva druhy tlaku: přímý a nepřímý.

Jako přímý označujeme tlak formou bezprostředního fyzického vlivu. Tento vliv vás přiměje k tomu, že něco uděláte nebo neuděláte. Několik příkladů:

- Někdo vás zamkne v pokoji.

- Někdo vám do nápoje přidá uspávací prostředek.

- Někdo vám vede ruku při psaní závěti.

- Někdo vás spoutá a odvleče na kurz jógy.

Tento druh tlaku můžeme nazvat i „absolutní násilí“. Nevede k tomu, že změníte svou vůli. Zamčený chce stále opustit místnost, omámený chce vstát, pisatel závěti chce uvést jiného dědice, spoutaný nechce jógu ani vidět. Stanete-li se obětí tohoto tlaku, na vaši vůli to nemá vliv. Ale nemůžete ji ani uplatnit. Přímý tlak způsobí, že děláte něco, co nechcete. Jednáte proti své vůli.

Přímý tlak má dvě fáze:

Nepřímý tlak funguje jinak. S vaší vůlí manipuluje oklikou, změní ji. Nepřímý tlak vypadá takto: někdo vám vyhrožuje něčím nepříjemným, když se budete nebo nebudete chovat určitým způsobem. Například:

- Partner vám vyhrožuje, že vás nebude mít rád, když se budete chtít bez něj stýkat s jinými přáteli.

- Příbuzný se o vás ve stáří nepostará, když ho v závěti neuvedete jako hlavního dědice.

- Kolegyně v práci si vás dobírá, že jako jediná z oddělení nechodíte na jógu.

Ve všech těchto případech můžete v zásadě jednat tak, jak jste původně chtěli. Můžete se rozhodnout i pro opak toho, co po vás někdo žádá. Smíříte se však s jeho výhrůžkami. Můžete jít do hospody, ale musíte počítat s tím, že partner bude naštvaný, až se vrátíte. Můžete opomenout příbuzného v závěti, ale pak se budete muset patrně ve stáří poohlédnout po někom jiném, kdo se o vás bude starat. Můžete se rozhodnout, že nebudete chodit na jógu, ale riskujete, že vás kolegyně nebude respektovat. Pokud na jógu půjdete, změníte svou vůli, záměrně se rozhodnete, abyste se vyhnuli hrozícím nepříjemným důsledkům.

Když jste vystaveni nepřímému tlaku, nejednáte tedy nikdy proti své vůli, ale vždy podle své vůle. Čím horší je však hrozící důsledek, tím silněji jste omezeni v tom, abyste se rozhodli opravdu svobodně. Změněná vůle se neshoduje s tím, co jste si přáli původně, bez nátlaku. Nepřímý tlak je tedy útok na to, co si přejete, nutí vás změnit to, co chcete.

Nepřímý tlak má tři fáze:

Přímý tlak vám vůli zlomí. Nepřímý ji ohne.

Slíbili jsme vám, že vás tato kniha zbaví tlaku okolí. Jak vlastně zjistíte, že jste se úspěšně zbavili nějakého tlaku? Pokud se vyvarujete poslední fáze z obou schémat: vynuceného jednání. Pokud setrváte u svého původního přání a také se podle něj zachováte. Dosáhnete toho tak, že přerušíte působení tlaku v některé z předchozích fází.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak žít podle vlastních představ.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.