Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Hynek Klimek

STRAŠIDLÁŘ
Mezi námi čarodějnicemi

Ilustrace Zdeňka Študlarová

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s. U Průhonu 22, 170 00 Praha 7 obchod@grada.cz, www.grada.cz tel. +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400 jako svou 4962. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdaléna Jimelová Jazyková úprava Petra Honsová Návrh obálky Zdeňka Študlarová Grafická úprava a sazba Jan Šístek Počet stran 64 První vydání, Praha 2012 Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2012

ISBN 978-80-247-4214-4

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8307-9 ve formátu PDF
ISBN 978-80-247-8308-6 ve formátu EPUB

Průvodce se představuje

Jmenuji se Bartoloměj a jsem kronikář. Již bezmála půl století zaznamenávám všechny pozoruhodné události, které se u nás staly. Některé jsou radostné, jiné smutné. Snažím se, aby mi neuniklo nic významného. Vždyť kronika je paměť doby, která – jak doufám – bude zajímat budoucí generace. Lze se z ní poučit, navázat na osvědčené a neopakovat chyby.

Teď stojím před nelehkým úkolem. Vyprávět vám o čarodějnicích, čarodějích, černokněžnících, bludných kamenech a kořenech. Přiznám se, že jsem váhal a rozmýšlel se, než jsem na nabídku kývl. Ono totiž není radno si s nimi zahrávat. Ale nejsem strašpytel a hlavně zápisy do kronik dělám poctivě. Nic nezkresluji, nic neověřeného nepřidávám. Když tak přistoupím i k vyprávění, co nechtěného by se mi mohlo stát?

Známé přísloví říká, že s poctivostí se nejdál dojde. Snad se mi s ní tedy podaří projít bez úhony i úskalím povídání o magickém a často temném tajemnu.

Slýchal jsem a četl o něm mnohé. A sám jsem několik čarodějnic poznal. Víc ale takových, které se za ně jen vydávaly, aby se zdály být zajímavější. Většinou na to doplatily. Jak je známo z příběhů, ve kterých čarovné praktiky sehrály důležitou úlohu, nedopadla dobře ani většina těch, kteří u čarodějů a čarodějnic hledali radu a pomoc. Po krátkém prospěchu zpravidla zažili tvrdý pád. A nejednou se ze světa nadobro ztratili.

Vždyť už to slovo černokněžník zní zlověstně. Tak co dobrého byste od něj mohli očekávat? Já jsem nenarazil na jedinou pověst nebo vyprávění, ve kterých by černokněžníci patřili ke kladným hrdinům.

Je také známo, že ve středověku bývali lidé – a především ženy – nařčeni z čarodějnictví a za to pak upalováni na hranici. O tom je napsáno mnohé a já do té temné kapitoly lidské historie nechci zabíhat.

Raději vám budu vyprávět o tom, co se mezi lidmi o čarování a kouzlech říkávalo a co se dodnes říká podle dávných i novějších historek a pověstí, které se nám dochovaly. Můžete jim věřit nebo nevěřit. A snad pobavím i ty, kteří jim úplně neuvěří.

O sletech čarodějnic

Poslední dubnovou noc před prvním májovým dnem, kdy býval v kalendářích uváděn svátek Filipa a Jakuba, později přesunutý na 3. května, se podle pověstí slétávaly čarodějnice na své čarodějné sněmy, takzvané sabaty.

Právě v onu filipojakubskou noc mívaly prý větší moc než v jiný čas. Jejich sabaty byly plné bezuzdných rejů, divoké zábavy, tanců i hrátek s ďábly, kteří je sem přicházeli navštívit. Konaly se na vysokých kopcích nebo křižovatkách cest. O takových místech se vypráví po celé naší zemi.

Po sabatech, proti kterým jsou divoké diskotéky a mejdany jen dětské hrátky, se čarodějnice rozcházely nebo rozlétaly na košťatech, v nejednom případě ohnivých. Škodily pak lidem a dobytku. Zejména čarodějnice ze severní Moravy byly podle lidových vyprávění vynalézavé. Nelétaly jen na košťatech, ale také na hrábích, pohrabáčích a některé to dokázaly i na přeslicích z kolovrátků. Patrně ty bohatší měly létající černé kozly. Jsou zaznamenány i případy, kdy čerti nosili čarodějnice na sabat na zádech.

Nyní se ohně zvané čarodějné zapalují v předvečer Prvního máje na mnoha místech. Nevznikly ale čarodějnicím na počest, naopak patřily k lidovým obyčejům, které se konaly na ochranu proti nim. Vysoké vatry v minulosti hořely hlavně na vrcholcích kopců, o kterých se říkalo, že se na nich čarodějnice slétávají. Veliký oheň je měl zahnat a nedovolit jim přistát.

O sletu čarodějnic se vypráví například v Podolí na Olomoucku. Sabaty se tam podle pověsti konaly u studánky na Veselské louce. Ve společnosti čarodějnic nemohl chybět ďábel a bývala tam i strašidelná světélka. Ne ta blikotající světélka z blat a jiných na vodu bohatých krajin, která do bažin lákají nerozvážné lidi, co se vydají za jejich svitem. Světélka z Olomoucka – podobně jako ta ze Šumavy – jsou nebezpečná i jinak. Mají totiž ostré drápy, a pokud se na někoho sesypou, běda mu.

Tak jednou navečer před prvním májovým dnem zamířil na Veselskou louku starý chalupník. Nic zlého netuše šel vysypat popel. Nohy už mu nesloužily, jak by měly, bolívaly ho a tak chodil, jen když musel. Protože s popelem nešel už drahný čas, měl ho plné necky. A to se ukázalo jako šťastná náhoda. Jak přišel na louku, spatřil křepčící čarodějnice. Lekl se a chtěl se dát na ústup dřív, než ho zmerčí a budou mu chtít ublížit. Zahlédla ho ale světélka a hned se k němu rozletěla. Chalupník kvapně vyklopil z necek popel, lehl si na zem do trávy a necky na sebe překlopil. Světélka je nedokázala nadzdvihnout, natož odklopit, ale začala je drápat tak, až z nich létaly třísky. A bez umdlení s tím nepřestala až do rána.

Chalupník se celý čas modlil, aby mu nebesa dopřála vyváznout. Buď ho vyslyšela, anebo měl tolik štěstí. Nebo zafungovalo oboje dohromady. Světélka se k němu neproškrábala, ale bylo to jen o chlup. Když ráno čarodějnice i světélka zmizely, zbývala ze dna i z boků necek už jen tenounká šlupička.

Jak se vypráví na Táborsku, slétají se čarodějnice na sabat do zříceniny hradu Choustník. Stojí na vysokém, už dlouhá staletí zalesněném kopci, viditelném ze širokého okolí. Čarodějnice tak mohou mít jistotu, že cestou nezabloudí. Až do rozbřesku nového dne tam pořádají nevázaný rej na nádvoří u hradní studny. Z té vystupují oblaka páry, která k jejich křepčení s ďábly tvoří působivý doplněk. Starají se o něj šotci. Hluboko ve studni zahřívají vodu, aby se

vypařovala. A nedělají to jen pro zábavu čarodějnic o filipojakubské noci. Činí se tak i v jiných dnech, aby potrápili lidi. Snaží se o to, aby páry bylo tolik, že se začne srážet v dešťové mraky. Pak je těší, když z mraků prší a lidé a úroda na polích moknou.

Když se občas choustnické čarodějnice spojily s kolegyněmi z nedalekých Malšic, kde jich také několik žilo, nastalo teprve dopuštění. Když dozrávalo obilí, tančily v polích, až ho velkou část nebo dokonce celé ušlapaly. Po ránu slízávaly z rostlin rosu, což vždycky přivodilo špatné počasí. A nad ránem, když se muzikanti vracívali domů z tancovaček, tančily před nimi ty nejkrásnější úplně nahé. Pletly jim hlavy a kazily morálku, takže se jim pak vlastní manželky přestávaly líbit.

A ještě další čarodějnické sněmy

Do kuropění prý o filipojakubské noci křepčívají čarodějnice s ďábly i na dalším výrazném vrchu v jižních Čechách, na Todeňské hoře na Českobudějovicku. Na Šumavě pak na Boubíně a pak také na kopci Hrbeček u Zdíkova na Vimpersku.

Jak se vypráví, stávaly na něm kdysi domky, ve kterých čarodějnice bydlely. Dávno už po domcích není ani památky, ale zdejší čarodějnice jsou patrně lokální patriotky. Na svou někdejší domovinu nezapomínají a slétají se sem v přízračné podobě i dlouho poté, co tu žily.

Ve středních Čechách se povídá, že o filipojakubské noci lze čarodějnice zahlédnout u Sudoměře na Mladoboleslavsku. Údajně se to čarodějnicemi a pekelníky hemží také v romantické zřícenině hradu Frýdštejn na Jablonecku na severu Čech. Ve východních Čechách je jejich sletištěm místo příznačně nazvané Peklo. To leží na Náchodsku na soutoku Metuje s Olešenkou.

Na severní Moravě si čarodějnice za místo srazů vybraly Petrovy kameny na vrcholu Vysoké hole, hned v sousedství Pradědu, nejvyšší hory Jeseníků. Pokud byste chtěli hloubat nad tím, proč čarodějnice neodradí, že Petrovy kameny mají jméno po jednom z apoštolů, nabízí se vysvětlení. Při četbě starých časopisů jsem narazil na toto povídání: tři mohutné skály na hřbetu hory byly po svatém Petrovi nazvány proto, že pastýři vídávali, jak k nim vystupuje mohutná postava s dlouhým vlajícím vousem. S takovým, s jakým byl zobrazován i svatý Petr. Toho si prý tehdy zaměnili s mocným vládcem Jeseníků Pradědem. V plynutí času na něj jaksi pozapomněli, stejně jako upadlo v zapomnění, že ony skály bývaly za pohanských časů obětními kameny. Právě kvůli tomu k nim kdysi bájný Praděd chodíval. Za pozdějších dob už tam nikdo obětiny nepřinášel.

Podle jiné pověsti dostala trojice skal jméno po mladém kováři Petrovi. Ten se zamiloval do sličné dcery správce sovineckého panství. I jí se švarný mladík zalíbil a chtěla si ho vzít za manžela. Ale jejímu otci se nezdálo, že se chce provdat za kováře. Snil o mnohem bohatším ženichovi, nejlépe urozeném šlechtici. Marně dceru přemlouval, aby se s kovářem nescházela, a marné byly i jeho výhružky. Činil pak milencům všemožné překážky, až se rozhodli, že spolu uprchnou někam, kde budou moci v klidu žít. Jenže otec nechal dceru špehovat, a tak byl záměr mladé dvojice vyzrazen.

Na útěku je pronásledoval se služebnictvem, které si vzal ku pomoci. Byl chladný den a nebe bylo zatažené těžkými mraky. Kovář s dívkou si všimli skupiny, která se za nimi vydala, a zamířili do hor, aby se pronásledovatelů zbavili. Dívčin otec se svými sluhy jejich stopu ovšem neztratil a dostal se za nimi až na vrchol Vysoké hole, kde se mladý pár ukryl ve skalách. Právě v tu chvíli se strhla sněhová vánice, provázená prudkým vichrem. Aby nezapadli v závějích a zachránili si život, sestoupili pronásledovatelé z hory, jak jen nejrychleji mohli. Mladý pár sněhovou bouři přečkal v úkrytu a pak se šťastně dostal do bezpečí.

V Hrubém Jeseníku na Bruntálsku mají čarodějnice o sabatech ještě jedno sletiště, a tím je Uhlířský vrch, dříve zvaný Köhlerberg. A aby se při tancovačce nemusely přetlačovat, vybraly si ke svému křepčení rovněž bájný Radhošť v Beskydech. Pokud byste je tam chtěli o sabatu vyhledat, najdete je prý na Skalíkově louce.

O sabatech se vyprávějí pověsti i v dalších místech. Kdybych je měl ale všechna vyjmenovat, bylo by to, jako bych vám četl telefonní seznam, a nudit vás rozhodně nechci. Přejděme raději k něčemu jinému.

O čarodějnici Běle a čarovné růži

K zámku na Doubravské hoře na Teplicku, jenž byl postaven na zřícenině gotického hradu, přišel jednou malý bosý pasáček. Se zatajeným dechem obhlížel zámek. Tak velikou a krásnou stavbu ještě nikdy neviděl. A pak ho upoutala rudá růže, co rostla přímo u zdi. Neodolal, růži utrhl a zasunul si ji za krempu pomačkaného kloboučku.

V tu chvíli, kde se vzal, tu se vzal, stál před ním kočár se čtyřspřežím vraníků. Na kozlíku seděl kočí v livreji a z okénka se vykláněla krásná paní ve skvostných šatech zdobených krajkami. Chlapec se lekl, že bude potrestán za to, že růži utrhl. Bál se ale zbytečně. „Můžeš si přát, co chceš, já ti to splním. Jen zvol své přání dobře,“ řekla krásná paní zkoprnělému chlapci.

Údivem otevřel ústa. Chvíli na krásnou paní a kočár s koňmi jen rozpačitě kulil oči. Pak se podrbal na hlavě a povídá: „Jestli se na mě kvůli té růži nezlobíte a já si od vás vážně můžu něco přát, rád bych se s vámi svezl v kočáře. Aspoň kousek. Já ještě nikdy nebyl moc daleko od naší vsi. Jen na loukách za humny a v lese. Nikdy jsem se neodvážil dál, abych nezabloudil. Dneska mi to ale nedalo a došel jsem až k zámku.“

„Ach jo, škoda, že tu růži utrhl takový prosťáček. Co se dá dělat? Prokletí je prokletí a osud dokáže být pořádně jízlivý,“ povzdychla si sama pro sebe paní v kočáře. „Víš, chlapče, růže, kterou jsi utrhl a dal si ji za klobouk, je kouzelná. Přivolala mne. Měl sis přát, aby se zrušilo prokletí starého hradu. Tím by se zrušilo i mé prokletí, moje duše by byla volná a mohla odletět k nebesům. A ty bys dostal štědrou odměnu. Ale ty o tom, co se vypráví o Doubravské hoře a čarovné růži, nic nevíš, že?“ řekla paní smutným hlasem pasáčkovi.

Jen zavrtěl hlavou a znovu na ní kulil oči. „To nic,“ hlesla smutně a pak chlapce smířlivě vyzvala: „Toužíš se svézt, tak si nastup!“ Pasáček nesměle vykročil a váhavým krokem se zvolna došoural ke kočáru. Krásná paní mu přidržela otevřená dvířka. Osmělil se a usedl naproti ní. Počáteční nejistota ho zakrátko opustila. Dychtivě pozoroval krajinu, kterou projížděli, a radostně výskal, kdykoliv uviděl něco, co ho zaujalo. A že toho bylo! A kočár pak už nejel ani po silnici. Koně se přestali dotýkat kopyty země a letěli i s kočárem povětřím.

Smutný výraz paní vlídněl tím, jak se těšila z pasáčkova nadšení. Pak mu s úsměvem řekla, že mu ukáže to, na co nikdy nezapomene. „Abys věděl, jmenuji se Běla a bývala jsem čarodějnicí. Dobrou čarodějnicí. Nekonala jsem zlé skutky, ale pomáhala lidem. To se ale nelíbilo jiné z nás. Byla zlá a bohužel mocnější než já. Nakonec mne i hrad, který tu stával, zaklela. Hrad byl zničen a já zatím nedošla pokoje. Napravit to může jen ten, kdo utrhne čarovnou růži a bude si přát to, co jsem ti už pověděla. Přání ale může vyslovit jen jedno jediné a já mu při tom nesmím napovědět. Čarovná růže rozkvétá pouze jednou za sedm let a vždy má jen jeden jediný květ. Musím tedy na vysvobození čekat nejméně dalších sedm let. Ty jsi bohužel nevěděl, že mi můžeš pomoci. A tak se do budoucna snaž něčemu naučit. Čím víc toho budeš vědět, tím víc ti bude svět otevřený a lépe se ti bude žít,“ pověděla chlapci.

Pak se s kočárem zastavili v Krupce. Když uviděli, jak tam na malého trpaslíka doráží velký pes, pasáček ho hned zahnal. Trpaslík mu srdečně děkoval a obdaroval ho koláčem. „Nejenže znamenitě chutná, ale kdykoliv z něj ukousneš, nikdy neubude,“ podotknul k svému daru.

Pak se s kočárem snesli na hrad Kyšperk. Přímo k hodovnímu stolu, u kterého dva páni popíjeli víno. Nalili i pasáčkovi a jeho průvodkyni. Než si ale stačili připít, začali se hádat, kdo z nich má víc nápoje ve sklenici. Pasáčkovi bleskl hlavou nápad, a protože nemíval od nápadu daleko k činům, dolil oběma pánům sklenky až po okraj. Vděčně se na něj podívali a řekli mu, že je vysvobodil ze zakletí, protože jinak by se museli hádat donekonečna. Obdarovali ho za to džbánem, ze kterého nalévali. „Ať z něj naleješ vína, kolik budeš chtít, nikdy neubude,“ poučili ho.

„Jsi hodný chlapec a máš dobré srdce. Užívej si darů a nezapomeň na má slova,“ řekla mu pak čarodějka Běla při rozloučení.

Pasáček si je vzal k srdci. Hrnul se do učení, moudřel, a když dorostl do mužného věku, stal se rychtářem.

O neprávem nařčené kořenářce

U Náchoda v chaloupce u lesa žila babka kořenářka. Vyznala se v bylinách i všelijakých koříncích a houbách. Věděla, co z nich je k čemu dobré, co pomůže od bolesti, co od smutku nebo závrati. A věděla také, co může uškodit. Dělala všelijaké čaje a lektvary. Něco z toho, co nasbírala, drtila na prášek. Dokázala pomoci mnoha nemocným a hodně lidí k ní přicházelo pro pomoc a radu.

Jiné bylinkářky, které se v rostlinách tak nevyznaly a zdaleka se jim tak nedařilo, ji ale pomlouvaly. Klevetily, že to s jejím uměním léčit není jen tak, že je dozajista čarodějnice a používá černou magii. Babka kořenářka z toho měla jen opletačky, vždycky se jí ale podařilo vyklouznout. Vždyť i vrchnost a její úředníci k ní chodili, aby jim pomohla od nemocí a bolesti.

Až ji jedna z nepřejícných bylinkářek nařkla u samotného zemského soudce. A bylo zle. Náchodští páni od toho raději dali ruce pryč. Pro kořenářku si přišli biřicové a odvedli ji do vězení. Než za ní zapadly mříže, správce věznice jí pohrozil, že pokud se sama nepřizná k nečistým praktikám, bude podrobena útrpnému právu, tedy mučení. Dodal, že do rána má čas na to, aby se rozmyslela, co řekne soudci.

Babka kořenářka se zalekla a měla strach. Kdo by také v její situaci neměl? Sklíčená usedla na vlhkou slámu na podlaze kobky. Uslzenýma očima pozorovala mihotavý proužek světla, který sem pronikal okénkem. Bylo docela vysoko u stropu, takže z něj nebylo vidět ven.

Najednou, jak se tak dívá, nevěří svým očím. Světlo se zhmotnilo a před ní stál štíhlý pán, celý v černém, a upíral na ni uhrančivý pohled. Promnula si oči, ale zrak ji nešálil. Černý pán tam stále byl a díval se na ni. „Vím, do jaké šlamastyky jsi se dostala. Jestli chceš, pomohu ti. Stačí jen podepsat tento papír,“ řekl a podával jí svitek pergamenu stočený do ruličky.

Váhavě po něm natáhla ruku. „Ale proč ho musím podepsat, abys mi pomohl? A vůbec, čím bych se podepsala?“ zeptala se podezíravě. „K podpisu jsem přinesl tento brk a podepíšeš se vlastní krví. A to, co podepíšeš, je úpis,“ dostala chladnou odpověď.

„Úpis? Zřejmě peklu, že?! A tak to ne! Peklu svou duši nedám, ani kdyby mě natahovali na skřipec, až by mi popraskaly všechny kosti v těle, nebo mě opékali nad ohněm!“ odmítla statečně. „Jak chceš!“ řekl zlostně muž v černém, vytrhl jí svitek pergamenu z ruky a v tu ránu zmizel. Zůstal po něm jen sirný zápach.

Stará kořenářka jen vzdychla a opět smutně pohlédla na mihotavý obrazec světla na podlaze kobky. Když se do něj zahleděla, světlo se opět zhmotnilo. Tentokrát před ní nestál vyslanec pekel, ale anděl s křídly a líbeznou tváří. „Obstála jsi v těžké zkoušce. Ani v nejtěžších chvílích jsi neváhala odmítnout pomoc pekel. Jsi hodna toho, aby ti pomoc seslala nebesa. Ničeho se neboj. Zítra, až staneš před soudcem, zůstaň klidná. Věř, že vše dopadne dobře,“ řekl anděl a rozplynul se. Zůstala po něm jen libá vůně květin.

Kořenářce spadl ze srdce těžký kámen a v noci spala nerušeným spánkem. Ráno se jí sice na chviličku zmocnila nejistota, jestli to nebyl jen sen, ale statečnost se jí brzy vrátila a v klidu předstoupila před soudce. Ten na ni upřel přísný pohled, ale než ze sebe vypravil slovo, obličej se mu zkřivil náhlou bolestí. Prohnul se v zádech a chytil se rukou za bok u pasu.

„Uhranula soudce!“ vykřikl jeden z biřiců, kteří kořenářku přivedli. „Nesmysl!“ zasténal soudce. „Mám žaludeční koliku. Už mě stihla několikrát. To je bolest, to je bolest!“

„Kdyby jemnostpán dovolil, mám doma koření, ze kterého bych udělala čaj. Určitě by mu pomohl,“ nabídla mu kořenářka. „Pomohl? Tak honem! Spěchej pro něj! Jinak tu bolest nevydržím!“ vykřikl soudce. „A vy, co okouníte! Sežeňte někoho, kdo ji odveze! Ať je zpátky co nejdřív!“ osopil se na biřice.

Pak už to vedlo ke šťastnému konci. Kořenářka se brzy vrátila s hrnečkem čaje. A nedlouho po té, co ho soudce vypil, bolest ustoupila. Kořenářku pak osvobodil a velký pytlík bylin si od ní vzal do zásoby. Štědře jí za ně zaplatil.

A tu závistivou bylinkářku, která ji nařkla z čarodějnictví, si dal předvést. Odsoudil ji za křivé obvinění, dal ji zmrskat a na celý den přivázat u pranýře. Nepřejícné bylinářky si pak mezi sebou šuškaly, že se vše seběhlo jen díky kořenářčiným čárám a kouzlům. Na veřejnosti ale držely jazyk za zuby. Co kdyby se to soudci doneslo!

Čáry máry veselé i smutné

Také u Kyjova na Hodonínsku žila stará kořenářka, o které se říkalo, že je čarodějnice. Nikdy ale nikoho neuhranula, lidi ani dobytek. Neočarovávala krávy, aby přestaly dojit nebo dojily krev, nepřivolávala bouře s krupobitím, aby ničily úrodu na polích, nerozeštvávala zamilované. Naopak, pokud jí dovednosti stačily, pomáhala potřebným. Proto ji nechávali v klidu i ti, kteří ji nevyhledávali.

Měla klid do doby, než kolébce odrostl Ondra, selský synek, který měl pusu proříznutou ještě víc než jeho táta, vyhlášený vtipálek a šprýmař. Jak se naskytla příležitost z někoho si vystřelit a udělat si legraci, vždycky ji využil. Tropil i různé vylomeniny a nikoho nenechal na pokoji. Občas přitom zašel až na hranu urážky. Zdálo se, že jeho synek ho ještě předčí.

Babce kořenářce a jejím bylinným čajům a mastem se Ondrův táta vysmíval, a tak není divu, že to synek zdědil po něm. Jak ji viděl, hned se poškleboval. S oblibou jí zpíval písničku, kterou ho táta naučil:

„Stará bába čarovala,

z jáhel kroupy nadělala

a z krup nadělala jáhly,

a to byly její čáry.“

Dokud byl Ondra malý, babka kořenářka se tomu smála a jemu to pokaždé prošlo. Později, když už byl velký kluk, začala se na něj mračit. Jenomže Ondra nepřestal. Jednou v neděli, když se lidé scházeli do kostela na bohoslužbu, na ni přede všemi křikl, proč chodí pěšky, když si mohla ušetřit nohy a přiletět na pometle. Ti, kdo to slyšeli, a bylo jich tehdy před kostelem dost, se smáli. To už bylo na starou kořenářku moc. „Jen počkej, nezbedníku! Netěš se, co udělám já tobě!“ zamumlala zlobně a tváře jí zčervenaly studem z toho ponížení.

Netrvalo dlouho a svou pohrůžku splnila. Byl teplý letní den. Ve stavení, kde Ondra bydlel, měli otevřená okna. Uvnitř ve světnici si prostořeký klučina hrál s kočkou. No, kočkou, bylo to spíš trochu odrostlejší kotě. Házel mu klubíčko bavlnky a bavilo ho, jak ho kotě honí po podlaze a snaží se ho chytit. Náhle oknem do světnice nakoukla babka kořenářka.

„Tak co, Ondrášku, chceš vidět, jak umím čarovat?“ zeptala se medovým hlasem, ze kterého Ondra vytušil nebezpečí. Než stačil odpovědět, už cítil, jak se začíná smrskávat a měnit podobu. Najednou nebyl chlapcem, ale malou bílou myškou. Kočka si hned přestala všímat klubíčka, které kousala a cupovala drápky. Vyskočila a nahrbila se. Nachystala se k útoku a rozběhla se směrem k Ondrovi. Tedy k té malé bílé myšce.

„Nech toho, Micko! Neblázni! To jsem přece já!“ chtěl vykřiknout Ondra, ale místo hlasu se mu z hrdla ozvalo jen myší pištění. Kočka už byla téměř u něj, když pocítil, jak se zase natahuje a mohutní. V okamžiku, kdy po něm Micka skočila, byl už zase chlapcem. Jen mu narazila do nohy a upadla na podlahu, kde zůstala nechápavě ležet. Zmateně civěla na Ondru. Nemohla si srovnat v hlavě, co se to stalo.

„Tak co, Ondrášku?“ ozval se za oknem opět medový hlas. „Ještě si ze mě budeš tropit šprťouchlata a posmívat se mi?“ zeptala se výsměšně kořenářka. „Ne, teto! Nebudu! Už nikdy, čestné slovo! A nezlobte se už na mě, prosím,“ vyrazil ze sebe Ondra.

„Nezlobím se, Ondrášku, nezlobím. Ale příště si dávej pozor, když tě napadne pustit si pusu na špacír!“ odvětila a vzdálila se. Od té doby měla od Ondry a jeho nevybíravých legrácek pokoj.

To povídání z Nízkého Jeseníku na severní Moravě o čarodějnici Grule má konec smutnější. Jejímu synovi, lenochovi a budižkničemu, šly ruce od každé práce dozadu, aby si je neumazal a neunavil se. Tak tomu bylo i v hamru, kovárně s vodním náhonem, kde ho zaměstnal pán z hradu Sovince, k němuž hamr patřil. Když koncem měsíce zjistil, že lenoch neudělal ani tolik práce, co by se za nehet vešlo, nezaplatil mu vůbec nic.

Žádat o synovu mzdu pak přišla čarodějnice Grula, ale i ona odešla od hradního pána s nepořízenou. Za to se mu pomstila a očarovala ho. Její kouzlo způsobilo, že se hradní pán zamiloval do selského děvčete a zanedbával svou rodinu. Jeho odstrčená manželka se s takovou situací nechtěla smířit, a když byl sovinecký pán pozván do Prahy na panský sněm, využila toho.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Strašidlář - Mezi námi čarodějnicemi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.