Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Dzigar Kongtrül Rinpočhe

Cesta soucitného bojovníka
Jak nalézt neobyčejné štěstí

Přeložila Lucie Poláčková

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a. s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 4932. publikaci

Odpovědná redaktorka Monika Zizlerová
Odborný redaktor Jan Sušer
Sazba Eva Grillová
Návrh a grafická úprava obálky Michal Němec
Počet stran 168
První vydání, Praha 2012

Přeloženo z anglického originálu Dzigar Kongtrül Rinpoche: Uncommon Happiness – The Path of the Compassionate Warrior, vydaného nakladatelstvím Rangjung Yeshe Publications.

Original edition © 2009 Dzigar Kongtrül [Jigmey Namgyal]

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2012
Cover photo © allphoto.cz
Ilustrace v knize © Anna Hausnerová, 2012

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

ISBN 978-80-247-4420-9

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8359-8 ve formátu PDF
ISBN 978-80-247-8360-4 ve formátu EPUB

Předmluva vydavatele

Nauky Dzigara Kongtrüla Rinpočheho jsou prodchnuty neuvěřitelným soucítěním, které je velmi těžké zachytit do psaného slova. Rinpočheho inspirující přístup je plný bódhičitty, vyzařující nesmírný zájem o nás všechny.

Práce na této knize mě velmi ovlivnila a dotkla se i mého, vůči Dharmě zatvrzelého, srdce. Když jsem ji sestavoval dohromady, zažíval jsem velmi zajímavé události, které si odvážně vysvětluji jako Rinpočheho požehnání a které mě vedly k uznání pravdivosti Dharmy.

Každý rok trávím pár měsíců v údolí Káthmándú na horské samotě Tulku Orgjena Rinpočheho, zvané Nagi Gompa. Je to vlastně ženský klášter. Naše komunita zahrnuje kromě samotných mnišek i různé jiné lidi pocházející z rozmanitého prostředí. Například zde žije duševně chorý mnich jménem Cultrim, který je synem jedné zemřelé mnišky z Nagi. Klášterní organizace mu poskytuje ubytování v dolní části kláštera, kde bydlí mniši patřící ke komunitě Nagi.

Každoročně v Nagi setrvávám nějaký čas v ústraní a na několik sezení chodím ven, mimo svou chatrč. Nejraději praktikuji poblíž jedné malé jeskyně. Každý rok se v Nagi koná velká působivá praxe trvající devět dní, tvz. drubčhen. Jednoho dne jsem se jako vždy vydal k jeskyni a spatřil jsem mnicha Cultrima, jak do jeskyně zavádí elektrické vedení. Vysvětlil mi, že potřebuje světlo, neboť bude během drubčhenu v jeskyni spát.

Jak jsem očekával, zůstal v jeskyni i po skončení drubčhenu a navíc si celý den pouštěl velmi hlasitě rádio, které ztlumil jen tehdy, když mu někdo vynadal. Našel jsem si tedy k praxi jiné místo, protože jeskyně okupovaná Cultrimem již nebyla vhodným místem k meditaci. Jednou jsem seděl zrovna někde poblíž, když hlasitost rádia začala být skutečně k nevydržení. Vyrazil jsem k jeskyni, abych Cultrimovi vynadal. Spěchal jsem tak, že mi pod nohama křupalo listí a větvičky a tu jsem si vzpomněl na slova z učení Dzigara Kongtrüla Rinpočheho. Pokusil jsem se udržet si přítomnost mysli a rozvinout postoj, který by mnichovi přinesl užitek. Uvědomil jsem si, že je hloupé se zlobit na člověka, který není zcela psychicky v pořádku a že nemá smysl se s ním dohadovat. S takovými myšlenkami jsem vstoupil do jeskyně. Cultrim právě nadšeně sledoval fotbalový zápas v televizi.

Trapnost této situace změnila docela můj úhel pohledu. Nemohl jsem se, než omluvit, že jsem pouhý labilní praktikující, který se nechal tak snadno vyrušit. Požádal jsem ho o pochopení a podporu v mém bdělém soustředění. Zareagoval velmi laskavě a chápavě a rádio ani televizi již více nepustil, za pár dní dokonce jeskyni opustil. Bylo to pro mě důkazem, že pokud bódhičittu používáme v praxi, opravdu funguje. Ač jsem toto učení vyslechl již tolikrát a pokoušel jsem se je praktikovat, dokázal jsem je nyní použít v praxi jen díky slovům Dzigara Kongtrüla Rinpočheho.

Další zajímavou zkušenost jsem zažil s jiným labilním usedlíkem z Nagi Gompy, tentokrát mniškou. Stará Mája měla diagnostikovánu maniodepresivní psychózu a užívala léky. Téměř dvacet čtyři let byla mojí sousedkou a několikrát jsem byl svědkem toho, když přestala léky užívat a procházela ošklivými stavy končícími hospitalizací. Měla opravdu dobré srdce, byla laskavá a byla s ní legrace. Zdálo se však, že není schopna vykonávat jakoukoliv praxi Dharmy. Když zemřela, lamové se rozhodli, že tělo rychle pohřbí, a nechali připravit kremaci již po dvanácti hodinách od jejího skonání. Nakonec však ke kremaci nedošlo, neboť Mája zůstala po celý další den sedět v samádhi, ve stavu, kterému se v Tibetu říká tukdam. Pro tukdam je příznačné, že srdce zemřelého zůstává teplé, nenastává posmrtná ztuhlost a tělo se nezačne rozkládat. Atmosféra kolem praktikujícího spočívajícího v tukdamu, meditační vyrovnanosti, je velmi klidná a inspirující. A přesně taková byla také atmosféra v našem sousedství. Síla Májina dobrého srdce převážila všechny těžké okolnosti její duševní nemoci i léků. Jaký dokonalý důkaz síly bódhičitty!

Když jsem si procházel tyto skvělé nauky, měl jsem pocit, že způsob, kterým Rinpočhe komentuje Šántidévovu Cestu bódhisattvy, je nezaměnitelný a že si zaslouží být prezentován jako nezávislé dílo. Tento neuvěřitelný materiál učení byl shromažďován po dobu tří po sobě jdoucích letních seminářů, které Rinpočhe vedl v Rangjung Yeshe Gomde v Kalifornii od roku 2005 do roku 2007. Knihu jsem zkompletoval podle vzoru kapitoly O bódhičittě z knihy Patrula Rinpočheho Slova mého dokonalého učitele.

Výchozí teze Dzigara Kongtrüla Rinpočheho jsou v dnešní době více než platné. Kdybychom měli shrnout obsah celé knihy, mohli bychom říci, že se trápíme a trpíme pouze proto, že nepraktikujeme bódhičittu. Je to pouze otázka zdravého rozumu, jestli začneme následovat moudré a platné výsledky Buddhova zkoumání, které zahrnují sebereflexi, obrácení našeho zájmu směrem k druhým, cvičení se ve čtyřech nezměrnostech, rozvíjení bódhičitty a její uskutečnění v rámci praxí šesti páramit. Učení Dharmy je více praxí než teorií, což nám v těchto naukách Rinpočhe několikrát připomíná. V Dharmě se musíme trénovat, integrovat ji do svých životů a nechat se prostoupit její moudrostí.

Doufám jen, že moudrost Rinpočheho slov zachycených na těchto stránkách bude inspirovat připravené studenty a že dobro vyvstalé z publikování této knihy přinese tomuto drahému mistrovi dlouhý život, aby mohl i nadále prospívat nespočetným cítícím bytostem.

Marcia Binder Schmidt

Opravdový pečovatel

A

Veškeré studium a praxe Dharmy jsou v zásadě rozmanitými způsoby, jak pracovat se svou myslí. Řekněme, že je naše mysl jako dům. Než začneme zkrášlovat svůj dům, musíme ho nejdříve pořádně uklidit, jinak bychom si jen přidělávali nepořádek. Skutečná krása výzdoby může zazářit jen v opravdu čistém domě. A tak bychom měli pročišťovat i svou mysl. Až poté ji můžeme vyzdobit studiem a praxí Dharmy.

Co máme vlastně pročistit? V podstatě bychom měli pročistit ve své nevědomé mysli vše, co nevědomost způsobila. Mysl všech obyčejných cítících bytostí si je jasně vědoma svého já. Tento pocit já se ustavičně snaží fungovat na základě zvyků, které nevědomost vytvořila. Tyto zvykové vzorce bychom měli poznat a pochopit. Jsou druhem sebeulpívání, které je třeba zkrotit a změnit v něco zcela jiného. Bez řádného prostudování zvyků a vzorců chování běžné mysli není možné sebeulpívání transformovat a proniknout za úroveň nevědomé mysli. Občas se nám může stát, že prohlédneme nevědomost díky požehnání velkých mistrů a své oddanosti, ale poté se zvyky zase nevyhnutelně vrátí. Při nové snaze o jejich překonání pak bude mnohem těžší spoléhat se výhradně na sebe a upřímně rozvinout sebedůvěru.

Je tolik různých druhů zvykových tendencí, kolik je na světě lidí. V zásadě však existují zvykové tendence pěti odlišných rušivých sebestředných emocí: připoutanosti, hněvu, pýchy, žárlivosti a nebdělosti či hlouposti. Člověk se může například více soužit hněvem než žárlivostí, pýchou nebo připoutaností. Tyto zvyky mohou nabývat jak hrubé, tak jemné podoby. Studium a praxe Dharmy znamená porozumět svým zvykům, nahlédnout je velmi jasně a objektivně, a pak najít zručné metody, jak s nimi pracovat.

Dharma nám dává možnosti. Hluboká moudrost Dharmy nám ukazuje, jak nalézt svobodu a osvobodit se od znepokojujících nepříjemných zvyků. Bez Dharmy bychom byli odkázáni jen na své omezené chápání. Byli bychom jako mouchy, které se marně snaží vylétnout zavřeným oknem. Mouchy nechápou, že tvrdé sklo může být průhledné, a naráží znovu a znovu do okenní tabulky, až nakonec padnou mrtvé k zemi. Bez moudrosti a obratných prostředků Dharmy se můžeme cítit jako beznadějně bzučící moucha.

S pomocí Buddhy, který je naším učitelem, Dharmy, která je cestou, a Sanghy, našimi společníky na cestě, se z hloubi srdce pokoušíme osvobodit od negativních zvyků. Už nemůžeme dále snášet své zmatení. Hlavní příčinou našeho utrpení je nezvládnutá, nezkrocená mysl, která se stará výhradně sama o sebe. A to je problém.

Nyní již nechceme, aby naše mysl zůstávala nadále chaotická a zmatená. Nechceme už napříště setrvávat pod nadvládou ega, které si nahodile a nesmyslně vybírá, jak fungovat. Rádi bychom vyměnili tento pocit já a zvyky vyvstalé na základě nevědomosti za schopnost skutečné péče. Rádi bychom nahradili nynější zmatek mysli a nedostatek zdravého rozumu skutečnou starostlivostí o mysl, která má potenciál ztělesňovat moudrost. Naše vnitřní moudrost dokáže sama rozlišit, co je příznivé a co nikoli. Nemusíme se věčně nechávat ovládat instinkty, které nám způsobují tolik potíží, nýbrž se jim můžeme postavit čelem. Pudy a nutkání, které tak silně vnitřně prožíváme, jsou výsledkem velmi rychlého toku impulsů tvořeného našimi zvyky. Pokud mysl v tomto rozpoložení neprozkoumáme a nepodrobíme sebereflexi, zůstane velmi zranitelná a ztratí veškerou sílu a zdravý úsudek.

Jako praktikující bychom měli své zvyky pozorovat a řádně zkoumat. Měli bychom důkladně poznat jejich způsob fungování, které je příčinou bolesti a utrpení. Doposud jsme žili pod úplnou nadvládou zmatení a rušivých emocí, jež určovaly náš osud. Ač to může znít bolestivě a nesnesitelně, pravda je, že utrpení v samsáře snášíme již po nekonečně mnoho životů. Nyní jsme se konečně ocitli v situaci, kdy s tím můžeme něco udělat. Musíme najít odmítnutí v hloubi svého srdce. Potřebujeme získat důvěru, že se dokážeme zříci svých negativních zvykových tendencí. Nejenže se můžeme vzdát toho, co se v naší mysli odehrává, ale navíc to můžeme nahradit osvícenou myslí. Musíme uvěřit, že osvícené mysli lze dosáhnout. Osvícená mysl není žádná cizí věc, kterou lze odněkud zvenku přinést nebo ukrást. Je přítomna právě nyní, v této mysli, ovládané našimi zvyky, řízené egem a plné rušivých myšlenek a emocí.

Jak můžeme důvěřovat své současné mysli, když se nachází v takovém zmateném stavu? Jak lze tuto důvěru probudit a posílit? Musíme se spolehnout na Buddhu, učitele, Dharmu, jeho nauky, a Sanghu, naše společníky na cestě. Rovněž potřebujeme rozvinout tři moudrosti: moudrost naslouchání, moudrost kontemplace a moudrost meditace. Za pomoci těchto tří moudrostí se může náš vnitřní potenciál plně projevit.

Právě teď máme příznivé podmínky. Nejenže se zajímáme o Dharmu, ale můžeme se setkávat s učiteli, naslouchat a studovat učení, obdržet od učitelů duchovní vedení.

Když zkoumáme svou mysl, svá trápení, zvyky, sebestřednost a připoutanost s pomocí dokonalého učitele a nauk, pak můžeme velmi jasně a dopodrobna rozpoznat, jak jsou bolest a utrpení spojeny se zvyky, jak jsou tyto zvyky napojeny na rušivé emoce, jak jsou rušivé emoce spojeny s péčí a ochranou sebe sama, jak souvisí péče a obrana sebe sama s pocitem připoutanosti k já, a jak je nakonec lpění na sobě samém výsledkem zmatení a nevědomosti. Můžeme to nahlédnout velmi jasně díky vlastní zkušenosti. Sami dokážeme rozpoznat, co je příznivé a co nikoli, co podporuje naše štěstí a co mu brání. Na základě této sebereflexe získáme díky moudrosti Dharmy odvahu a důvěru překonat všechny své nevědomé negativní vlastnosti.

Sebereflexe však není samoúčelná. Je spíše klíčem, který otevírá dveře k našim nejvnitřnějším kvalitám, k buddhovské podstatě. Dává nám nahlédnout sílu a důvěru, které z těchto vnitřních kvalit vychází a jsou nám vlastní. Tato síla a důvěra nám dovolí kráčet dál s pocitem hojnosti a vnitřního bohatství.

Z nich se pak může rozvinout štěstí a zdravý úsudek. Když se v nás jednou takový zdravý úsudek rozvine, nebude nám již zatěžko vzdát se svých negativních sklonů. Je to jako kdybyste měli zlatavý kus kovu, mysleli si, že je velmi vzácný a cítili se díky němu bohatší. Schovali byste si ho pod polštář a občas ho vyndali, abyste se na něj podívali. Jednou by vám však došlo, že to není zlato, ale kus radioaktivní rudy. Váš postoj by se jistě rázem změnil, jakmile byste poznali, jak nebezpečný předmět je to ve skutečnosti. Neváhali byste pak ani chvilku a snažili byste se ho co nejdříve zbavit.

Podobně bude nějaký čas trvat, než skutečně poznáme svou vlastní mysl. Musíme opravdu rozpoznat své utrpení, rušivé emoce a pocit vlastní sebedůležitosti. Musíme skutečně chápat, jak vedou ke stále většímu zmatení a chaosu v podobě činů, které podporují donekonečna protahované zvyky. Když v nás vyvstane takový druh poznání, jsme inspirováni proměnit všechny sklony své mysli v něco více osvíceného, ve zcela jiný druh mysli.

Až se začneme zbavovat všech navrstvených neuróz, poté Dharmu skutečně oceníme. Pochopíme, jak nám pomáhá pročišťovat mysl a nahrazovat to, co bylo pročištěno, obratnými vznešenými prostředky. Pokud bychom ničím nenahradili prostor, který jsme vyčistili, může se nám zdát prázdný. Je sice pěkné zbavit se všech věcí, které zaplňují náš dům, nicméně k určitému pohodlí nějaký nábytek potřebujeme. Lidé se většinou bojí prázdnoty, protože si myslí, že když se všeho zbaví, nezbude jim nic. Dharma nám radí, jak se zachovat poté, co jsme pročistili svou mysl, a vede nás k tomu, abychom si toho vážili.

Nevědomá mysl funguje tak, že pečuje a ochraňuje pouze sama sebe. Z toho vzniká veškerý chaos rušivých emocí, které podněcují zvyky a všechna následná trápení. Zato jasná, vědomá mysl naplněná moudrostí buddhů se namísto starosti o své já dokáže rozprostřít tak, že zahrne péčí a ochranou i všechny ostatní. Dnes možná ještě necítíme skutečnou péči a starost o druhé, ale určitě si to můžeme přát a rozvíjet tento záměr. Když si z celého srdce přejeme pomáhat druhým, posilujeme tím své odhodlání zlepšovat se každý den i navzdory tomu, jak moc je to v rozporu s našimi starými zvyky. Tento upřímný záměr činí mysl praktikujícího laskavou a soucitnou a pramení z něho všechny pozitivní činy.

To ovšem neznamená, že nám to jde lehce. Někdy můžeme se svými zvyky těžce zápasit. I to je však mnohem lepší než si myslet, že osvícení dosáhneme zadarmo. Dojít osvícení není ani snadné, ani rychlé. Kdyby tomu tak bylo, všichni by byli osvíceni hned, jak si pomyslí. Podobná představa není reálná, ani vzrušující. Měli bychom zakusit, jaké to je vylézat z vlastní ulity a opouštět svou starou nevědomou mysl.

Samsára i nirvána existují uvnitř nás samých. Samsára je stejně jako nirvána tvořena naší myslí. Bez samsáry nelze dojít nirvány. Bez toho, kdo přebývá v samsáře, neexistuje ten, kdo dosahuje nirvány. Z hlediska absolutní pravdy pojmy nirvána nebo samsára neexistují. Pokud však chceme v rámci relativního náhledu reality dosáhnout nirvány, pak musí existovat nějaká samsára, kterou je možné překonat.

Když takto uvažujeme, vše se může stát vzrušujícím zážitkem. Řekněme, že obecně nemáme rádi, když na nás někdo útočí. Obáváme se toho zvláště, pokud se tak děje pod naší vlastní střechou. Manželé se navzájem obávají hněvu nebo výbušnosti, děti se bojí rozzlobit své rodiče či rozpoutat jejich hněv. Hněv ruší náš klid a tyto rušivé vlivy zapříčiňují bázeň a strach. Když se nad tím trochu zamyslíme, přijdeme na to, že nikoliv hněv sám, ale spíše nedostatek trpělivosti naší vlastní mysli je to, co nás ruší a vyvolává v nás strach. Kdybychom si byli zcela jistí, že nás nikdo nezraní, určitě bychom se nebáli. Bylo by jedno, kolik bytostí se nám chystá ublížit. I kdyby se kolem nás rojily jako hejno much v létě, cítili bychom se v bezpečí a neměli bychom strach. Dojem ohrožení vzniká na základě nedostatku pocitu bezpečí, nedostatku vlastní stability, neochvějné síly a trpělivosti. Kvůli tomu se cítíme přemoženi, ať už velkým či malým hněvem.

Bódhisattvové rozvíjejí neochvějnou trpělivost. Pokud jsme ve výcviku dosáhli stability, nemůže nám ublížit ani hejno štípajících komárů. Ve skutečnosti je velmi vzrušující čelit v životě takovým problémům jako je například hněv, protože s nimi musíme začít něco dělat. Bez praxe do cíle nikdy nedojdeme. Pokud jsme si toho vědomi, všechny problémy rádi přijímáme.

Když se bódhisattvové setkají s potížemi, mají radost. Nezajímají je jen nějaké hypotetické výzvy, ale skutečné životní situace, nejenom lehká strádání, ale i opravdová neštěstí, neboť poskytují z hlediska praxe velikou příležitost. Pak se můžeme ptát: „Jedná se skutečně o problém? Je to opravdu neštěstí nebo velký dar?“ To, co může vypadat jako pohroma nebo náročná situace, je pro bódhisattvy dar, který vítají.

Pro bódhisattvy se stává samsára krásným místem k životu, neboť trénují svou mysl, aby se osvobodili od hluboko zakořeněných slabostí duality ega. Vše je v naprostém pořádku. Takovému náhledu bychom se my, bódhisattvové nováčci, měli učit. Nyní jsme pouhými začátečníky, ale jednoho dne se můžeme stát skutečnými bódhisattvy, záleží to jen na nás. Aby se tak stalo, je třeba „pobýt“ se svou myslí, zkoumat ji, nacházet ji v písemné podobě v knihách a naukách. Takové druhy textů mysl objasňují. Používejte nauky jako písemnou podobu mysli a chápejte, že skutečná učení jsou ve vaší vlastní mysli. Knihy osvětlují to, co se tam odehrává. Pokud se k naukám takto vztahujeme, nejsou od naší mysli nijak oddělené. Nauky jsou naší myslí.

Nauky nám mohou být velmi nápomocné v tom, co je třeba v mysli očistit a co podporovat. Kdybychom je neměli, museli bychom se spolehnout jen na vlastní rozum a moudrost. Kdybychom neměli nic, co přesahuje naši omezenou inteligenci a moudrost zahalenou zmatkem, zvyky a rozporuplnými emocemi, byli bychom ještě horší než ty mouchy, které se snaží bezúspěšně vylétnout oknem a opakovaně naráží hlavou do okenní tabulky. Mohli bychom se dokonce stát zoufalými fanatiky. Moucha se jen snaží dostat ven. Opakovaně sice naráží hlavou do skla, ale nikomu neubližuje. Vyčerpává jen sama sebe. Kdežto my, lidské bytosti, ubližujeme ve svém fanatickém zoufalství nejen sobě, ale i druhým. Vedeni ohromnou silou zmatení a rušivých emocí, jednáme tak, že jsme stále více znepokojeni a ohrožujeme své duševní zdraví nejenom v tomto, ale i v mnoha dalších následujících životech.

Nauky jsou pro nás oddechovým časem, neboť nám poskytují cestu k sebeporozumění. Cestu, díky které můžeme odložit těžké břemeno svých zvyků a zmatení způsobené rušivými emocemi a nevědomou myslí. Dharma nám ukazuje, kdo ve skutečnosti jsme, jaké máme schopnosti a co dokážeme se svým životem a myslí udělat. Obvykle zůstává obyčejná cítící bytost jen obyčejnou cítící bytostí. Nauky však popisují, jak se může obyčejná cítící bytost stát Buddhou.

A nejsou jen popisem toho, jak to bude skvěle vypadat. Kdyby učení popisovala pouze úžasný cíl, ale neukazovala by cestu, jak k němu dojít, cítili bychom se jako hladový pes, který zírá na příliš vysoko zavěšené kuře. Nevěděli bychom, jak se k němu dostat. Nauky však takové nejsou.

Vedou nás krok za krokem podle toho, jak se dostáváme z ulity své nevědomosti a zbavujeme se rušivých emocí a sebestřednosti. Jaké změny musíme učinit? Jakým způsobem je možné změn reálně dosáhnout? Nauky nám to vše velmi srozumitelně objasňují, a proto si jich velmi vážíme. Buddha je pro nás útočištěm, protože ztělesňuje osvícené kvality, které jsou nám všem na dosah.

Transformace

Když je někdo těžce závislý na nějaké omamné látce a dokáže se ze své závislosti vysvobodit, jistě se mu velmi uleví. Podobný účinek se dostaví, když přemůžeme své rozbouřené konfliktní emoce, které nám většinu času jen znepříjemňují život. Takové osvobození nám dodá odvahu nahradit konfliktní mysl a zvykové tendence něčím lepším – hojností milující laskavosti a soucítěním. Uvidíme, jak milující laskavost a soucítění mohou naši mysl obohatit. Když negativní tendence z mysli odstraníme a transformujeme, rozvinou se všechny naše vrozené pozitivní kvality.

Náš sklon starat se výhradně sami o sebe můžeme změnit velmi jednoduše a efektivně tím, že zaměníme sebe za druhé. Když to uděláme, péče ani ochrana se nevytratí – změní se pouze směr jejich zaměření. Tento nový druh péče a starostlivosti můžeme rozvíjet prostřednictvím logiky a úvah. Když se zamyslíme, zjistíme, že upřednostňovat a chránit sebe sama před druhými není logické. Je to pouhý instinkt a zvyk, který nás rozhodně neučiní šťastnějšími. Jak je řečeno v Cestě bódhisattvy: „Kdybychom měli dosáhnout štěstí tím, že budeme opatrovat a chránit pouze sami sebe, museli bychom být už dávno šťastní, protože tak se chováme odjakživa. Ve skutečnosti nám to nepřineslo nic dobrého, protože jsme všichni stále v samsáře.“ Naproti tomu tathágatové dosáhli buddhovství tím, že pomáhali a chránili druhé, což je důkazem toho, jak je takové jednání prospěšné.

Jasně to vyplývá z příčiny a následku. Stejně jako my, i ostatní si přejí být šťastní a nechtějí trpět. Proč bychom tedy měli mezi námi a druhými rozlišovat? Je logické, že by pro nás měl být důležitý každý, kdo chce být šťastný a nechce trpět. Pokud jde o příčinu, měli bychom do středu svého zájmu postavit svobodu a blaho všech bytostí. Následkem toho, že se staráme výhradně sami o sebe, z nás negativní emoce jen srší. Když zaměříme svou péči a pozornost k druhým cítícím bytostem, bude z nás vyzařovat milující laskavost a soucítění.

Jednat takovým způsobem dává smysl ze všech úhlů pohledu. Jediné, co nám stojí v cestě, jsou naše zvykové tendence. Pracovat na jejich odstranění nám jistě zabere nějaký čas a úsilí. Zbavit se tendencí pečovat a chránit by bylo nesmírně obtížné. Když však jednoduše změníme zaměření své pozornosti, dojde k velké změně. Protože jsme již rozvinuli zvyk pečovat a chránit, pouhá změna nasměrování tohoto způsobu chování přinese dobrý výsledek. Je mnohem smysluplnější vědět, co a jak dělat. Je jedno, zda řídíme auto směrem na západ nebo na východ, řízení zůstává řízením. Jestliže jsme zvyklí řídit, proč tedy pouze nezměnit směr?

Všichni víme, co péče, láska a starostlivost obnáší. Známe tyto emoce ze všech stran. Dosud jsme je cítili pouze k sobě samým, což nám přineslo jen problémy. Zkusme nyní zaměřit stejné pocity a emoce směrem ven. Mahájánové učení buddhistického kánonu je velmi rozumné, inteligentní a hluboce moudré. Hínajánové učení se zaměřuje více na zřeknutí a učí, čeho se máme zbavit. V mahájáně jde o transformaci, změnu postoje nebo ohniska zájmu. Ten, kdo nikdy nikoho nemiloval, si jen těžko dokáže představit, že by miloval druhé. Pro toho, kdo nikdy s nikým nesoucítil, je téměř nepředstavitelné zažít příval pocitu soucítění. Ale pokud máme sami sebe rádi a dokážeme se sebou soucítit, budeme schopni rozšířit tyto emoce i směrem k druhým.

Jediným problémem je náš zvyk, který nás táhne zpět do starých zajetých kolejí. Přesto je změnit tento zvyk snadnější, než se snažit vytvořit něco nového, co si neumíme představit. Na cestě lásky k druhým se rozvíjíme, když milujeme, pečujeme, soucítíme a staráme se o druhé jako sami o sebe. Pokud tak činíme očividně a poctivě, bez zmatení a pochybností, je to známka pokroku a v životě se nám začne dostávat hojnosti svobody, radosti a spokojenosti. Chvíli to potrvá, protože srdce musí dostihnout rozum. Nakonec však srdce dříve nebo později přeučíme, aby dělalo, co mysl poručí.

Snažit se o to s jasným úmyslem a rozvahou je velmi moudré. Srdce musí následovat mysl. Srdce prožívá bolest i potěšení a zakouší život. Až naše srdce zakusí všechnu tu svobodu a radost, dostaví se neuvěřitelná úleva a spokojenost. Až se našeho srdce, rozvíjející soucítění, dotknou tyto pozitivní kvality, radost v něm přetrvá. Srdce potřebuje uvažující mysl, která by ho vedla po cestě. Upřímné pocity pak následují cestu docela spontánně.

Tím chci říci, že na cestě buddhismu a mahájány trénujeme mysl a srdce současně. Nezbavujeme se základní esence mysli, ta zůstává neměnná. Použijeme své vrozené tendence, které prostřednictvím tréninku zaměříme jiným směrem, a tím dojdeme k odlišnému výsledku. V jedné zajímavé sútře se praví: „Kde se berou tathágatové? Tathágatové se rodí prostřednictvím ega.“ Obecně řečeno nám ego brání stát se tathágaty. Proto nejdříve zaměňujeme sebe za druhé, a teprve poté se učíme vůči druhým rozvíjet milující laskavost, soucítění, dobrotu a péči. Tato metoda transformace činí nauky skutečně přístupnými a srozumitelnými.

Doufejme, že to vše díky naukám Šántidévy společně do hloubky prostudujeme a že dokážeme i z hlediska osobní zkušenosti nahlédnout, jak je to smysluplné. Můžeme studovat, jak tomu bylo za starých časů, a debatovat o tom, jak učení propojit se svou každodenní zkušeností i dnes. Představte si, jak to může ovlivnit naši mysl. Jestliže si vypěstujeme takovouto potřebu, můžeme být velmi inspirovaní, pokud tedy občas neusneme. Někdy totiž máme sklon ignorovat, co je pro nás dobré. Víme například, že salát je zdravý, ale někdy na něj prostě nemáme chuť. Vyhneme se salátu a radši si dáme něco nezdravého. To je celkem běžné. Rád bych vás proto vyzval, abyste skutečně prozkoumali, o co tu jde. Pozorujte, jak lze nauky propojit s osobní zkušeností a uvažujte o potřebě a efektu této praxe. Když to skutečně prozkoumáte, budou vám nauky dávat smysl a stanou se nedílnou součástí vašeho života. Pokud tak neučiníte, nahradí učení něco jiného. Nejdůležitějším a jediným smyslem života se stane práce či přežití v moderním světě. Spěch a shon pak budou nezbytně následovat. Pud přežití, který takovým způsobem živíme, se stane nejvýznamnějším aspektem života. A i když se budeme snažit sebevíc, svět nám štěstí zkrátka nepřinese.

Když se někdo stane skutečným praktikujícím Dharmy, musí si být vědom toho, že praxe je tím nejdůležitějším v životě a učinit ji nedílnou součástí svého prožívání. Samozřejmě, že musíme pracovat a být zodpovědni za svou rodinu. Musíme dělat v životě spoustu různých věcí, ale žádná z nich není natolik významná. Nejdůležitější je to, že jsme studenty a praktikujícími Dharmy. Když vše ostatní podpoří tuto skutečnost, náš zájem o Dharmu a praxi se časem nevytratí, nýbrž se bude díky výsledkům a užitku praxe dále zesilovat.

Pokud tak neučiníme, životní nároky a stres udržet nad věcmi určitou kontrolu – například zaplatit složenky, abychom si mohli slušně žít – nás pohltí natolik, že budeme praxi a studium opomíjet. Protože jsme si ještě neuvědomili, jak Dharma naší mysli prospívá, nikdy nás ani nenapadne, o jakou přicházíme příležitost. Vždyť nás může navždy zbavit utrpení! Utrpení lze možná chvíli snášet, ale představa, že ho budeme zakoušet po nespočet dalších životů, je nesnesitelná.

Abychom svou mysl transformovali, potřebujeme se Dharmě věnovat a pochopit, jak je tato změna významná pro nalezení vlastního smyslu života – nežijeme jen proto, abychom přežili a naplnili své základní potřeby, i když to je také důležité. Oddanost a úsilí na cestě Dharmy nám může krok za krokem přinést pocit silného odhodlání dosáhnout uskutečnění. A až ho dosáhneme, práce učitele bude u konce.

Do té doby má učitel určitou zodpovědnost a sleduje své žáky podobně jako rodiče, kteří dohlížejí na své děti, zda dochází do školy, než se stanou soběstačnými jedinci. Studenti Dharmy si musí uvědomit, že Dharma mění jejich mysl k lepšímu.

Doufám, že díky naukám, které zde předám na základě textu Cesta bódhisattvy, a díky své vlastní zkušenosti učení Dharmy lépe porozumíte. Doufám, že si uvědomíte, jakou příznivou a smysluplnou součástí vašeho života se Dharma může stát. Nevím, zda se nám to zcela podaří, ale můžeme k tomuto cíli alespoň směřovat.

Berte to jako takový úvod k naukám z obecného hlediska, jako úvod k cestě bódhisattvy nebo praxi, která může skutečně proměnit vaši mysl, ovlivnit vaši duševní pohodu a osvobodit vás od utrpení. V následujících výkladech bych rád objasnil, jak mysl funguje, její konkrétní problémy, i jak se tyto problémy mohou stát díky jinému úhlu pohledu přínosem. Pokusím se ukázat, jak nás některé z našich sklonů mohou dovést k tomu, abychom se stali dobrými bódhisattvy a praktikujícími. Prozkoumáme, jak se nauky mohou stát zdrojem naší inteligence a moudrosti, psanou podobou naší vlastní mysli. Při výkladu se budu držet citací a komentářů z knihy Cesta bódhisattvy, ve které velký bódhisattva a indický mahápandita Šántidéva objasnil cestu, po které máme kráčet. Budeme postupovat na cestě od zmatenosti k jasnosti naší mysli. Tento text je příkladem toho, jak můžeme účinně a skutečně transformovat svoji sebestřednou mysl v srdce bódhi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Cesta soucitného bojovníka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.