Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

MUDr. Marie Svatošová

VÍME SI RADY S DUCHOVNÍMI POTŘEBAMI NEMOCNÝCH?

Recenzentka: Mgr. Dana Jurásková, Ph.D., MBA

Autor předmluvy: Mgr. et Mgr. Marek Orko Vácha, Ph.D.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

© Grada Publishing, a.s., 2012
Cover Photo © fotobanka allphoto, 2012
Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2012
Fotografie z archivu autorky.

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 4780. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková
Sazba a zlom Karel Mikula
Počet stran 112
1. vydání, Praha 2012
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění ale nevyplývají pro autory ani pro nakladatelství žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-4107-9

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7972-0 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7973-7 pro formát EPUB

Motto

„Není možné násilím přinutit květinu, aby rozkvetla – musí nejprve pomalu dorůst ke zralosti, teprve potom se projeví její krása. Stejně tak není možné urychlovat čas Ducha. Bůh má dost síly, aby dal životu každého člověka zralost, avšak čas a okolnosti zná pouze on.“

G. Zevini, G. Cabra

Věnování

S velkou vděčností věnuji tuto knihu in memoriam svému učiteli, P. MUDr. Ladislavu Kubíčkovi, lékaři a knězi v jedné osobě, který mě na mé životní i profesní dráze doprovázel téměř tři desetiletí, věnoval mi spoustu svého času a mnohému mě stačil naučit dříve, než byl na své faře v Třebenicích 11. září 2004 zavražděn.

P. MUDr. Ladislav Kubíček u pacientky v Hospici Anežky České, leden 1996

Předmluva

Čtenář právě otevírá knihu, jejíž každé slovo je kryto životem. Při pohledu na životní dílo Marie Svatošové, které doufejme ještě zdaleka není ukončené, je až neuvěřitelné vidět, co všechno se za jeden život dá stihnout. Autorka iniciovala hospicové hnutí v České republice, se spolupracovníky založila první hospic u nás a svým způsobem se podílela na založení každého z dnes existujících 14 lůžkových hospiců na území naší vlasti. Dr. Svatošová prožila podstatnou část svého života u lůžek umírajících, byla přítomna nadějím a bolestem stovek, či dnes již tisíců pacientů, mnohé z nich doprovodila až ke smrti a, řečeno vědeckým žargonem, nasbírala obsáhlý empirický materiál. Autorka sama by to však takto dozajista nepojmenovala. V úvodu knihy připomíná, že čtenář nemá čekat žádnou velkou vědu a že každý pacient je svým způsobem vesmír sám pro sebe, žádající individuální přístup, vzpírající se nějaké obecné metodologii. Ve smyslu metodologie přírodovědecké, statistického zpracování, prezentace výsledků a diskuze se opravdu o vědu nejedná.

Jedná se však o mnohem víc, jedná se o umění doprovázet, umění, které je mnohem náročnější než sběr dat. Proces umírání je zvláštní tím, že v něm jde doslova o všechno. Otázky existence či neexistence Boha, které tak rádi nezávazně řešíme, když jsme zdraví a odpočatí, otázky lásky a odpuštění dostanou na smrtelné posteli zcela jiný rozměr. Všichni máme spirituální potřeby, všichni toužíme, aby náš život byl naplněn smyslem, všichni bychom chtěli zemřít s pocitem, že jsme se alespoň pokusili učinit tento svět o málo lepším místem k přebývání, než byl svět, do kterého jsme se narodili. Někteří z nás s tímto pocitem umírají, jsouce smířeni s Bohem i s lidmi. Co ale, pokud nejsme? Co dělat, když na smrtelné posteli bilancujeme život tím či oním způsobem nevydařený, zpackaný, co když nejsme smířeni ani se světem, ani s lidmi a v důsledku ani s Bohem? Jedním z přesných postřehů této knihy je ten, že spirituální potřeby mají obecně spíše překvapivě „nevěřící“ než „věřící“ (autorka sama se tomuto rozdělení brání) a že obecně, i když s mnoha výjimkami platí: „Umíráš, jak žiješ.“ Velikým krokem vpřed – ať již bychom sami sebe klasifikovali ve smyslu náboženského vyznání jakkoli – je umírat s pocitem odpuštění všem, kteří nám v životě ublížili. Mnohem obtížnějším krokem je odpustit sám sobě, a pokud je ještě možné, o odpuštění požádat. Potřeby milovat a být milován, odpustit a zemřít smířen jsou potřeby obecně všech lidí, bez ohledu na to, ke kterému náboženskému systému, ke které víře či nevíře se za života hlásili.

Autorka se nijak netají se svým katolickým přesvědčením, ovšem neustále zdůrazňuje při přístupu k pacientovi pokoru a respekt k její či jeho osobní svobodě, jemnost a citlivost při vykomunikování tak obtížných témat, jako je právě uspořádání posledních věcí. V tomto smyslu je kniha velmi silným vzkazem především určitému typu věřících všech denominací, kteří by rádi viděli svět rozdělen na černou a bílou. Četné kazuistiky v knize vykreslují fakt, že každý z pacientů je vesmírem pro sebe, že každý příběh je jiný a že ke každému je potřeba přistupovat velmi individuálně.

Moderní medicína se soustředila na biologickou stránku pacienta, na jeho fýsis, zdařilo se jí člověka doslova rozmontovat na jednotlivé součástky a dosáhla v tomto směru neobyčejných úspěchů, antibiotiky počínaje a nejmodernější robotickou chirurgií konče. Všechno to, co tento analytický přístup dokázal a objevil, je pravda. Knížka, kterou čtenář právě drží v ruce, však připomíná, že to ale není poslední pravda o člověku, že za tečkou přírodovědecké pravdy ještě příběh dále pokračuje. Že kromě biologického rozměru člověka jsou zde ještě ony psycho-socio-spirituální dimenze, neméně důležité, a že duchovní potřeby nemocných jsou faktem, který, i když nám nevykreslí křivku na záznamník či není nijak měřitelný, se může ukázat i mnohem podstatnějším problémem, než je fyzická bolest.

Říká se, že pokud bychom zacházeli s věcmi jako s lidmi, dostaneme se do animizmu či nejrůznějších mytologií. Možná nám v současnosti hrozí problém přesně opačný, kdy právě z důvodu onoho rozložení člověka na sumu tkání a orgánů potřebující případné opravy zacházíme s lidmi jako s věcmi a tento přístup nás vede do hluboké dehumanizace. Věřím, že knížka, kterou čtenář právě drží v ruce, se stane cenným nástrojem, který pomůže vnímat pacienta se všemi jeho vzpomenutými rozměry, a přispěje nejenom k tomu, abychom s věcmi zacházeli jako s věcmi, ale především s lidmi jako s lidmi, s vědomím veškeré mnoharozměrnosti a důstojnosti, kterou je lidská bytost obdařena.

Marek Orko Vácha

Úvod

Víme si rady s duchovními potřebami nemocných? S hledáním vyčerpávající odpovědi na tuto otázku nejsem a nikdy nebudu hotova. Složitost vyplývá z toho, že každý pacient je jedinečnou, neopakovatelnou bytostí, se svou vlastní osobní historií, vlastním vnitřním světem, do kterého může druhý nahlédnout jen tehdy, když mu to dotyčný člověk dovolí, a jen do té míry, do jaké mu to dovolí.

V medicíně platí, že je lépe nemocem předcházet než je léčit. Protože totéž platí o nedorozuměních, budiž hned v úvodu jasně řečeno, pro koho tato knížka napsána není. Nebezpečí totiž spočívá v tom, že její název může zaujmout právě ty, jimž primárně vůbec určena nebyla – nemocniční kaplany. Na rozdíl od nich nemám teologické vzdělání a z tohoto pohledu jsem pouhý laik. Mám však víru a mám za sebou více než padesát let práce s nemocnými a neodbytnou potřebu své zkušenosti, posbírané v průběhu profesní dráhy, předat zdravotníkům i nezdravotníkům, věřícím i nevěřícím. Nejen zdravotník, ale každý se s velkou pravděpodobností jednoho dne ocitne v roli osoby doprovázející vážně nemocného nebo umírajícího. Pak mu moje zkušenosti s diagnostikou duchovních potřeb mohou přijít vhod. O nich se u nás stále ještě málo přemýšlí, málo hovoří i málo píše. Jde o oblast, v níž jsou dezorientovaní nejen zdravotníci, ale v důsledku dlouhodobé ateistické výchovy je zmatená a mnoha předsudky zatížená i velká část české populace. I když – něco málo se tu přece jen změnilo. Mladí zdravotníci dnes už vycházejí ze škol s určitým povědomím o tom, že nějaké duchovní potřeby nemocný člověk má, že v rámci holistického přístupu by je neměli podceňovat a v rámci partnerského přístupu by je měli respektovat. Ze zahraničních stáží se vracejí s překvapivým zjištěním, že věřit v Boha a posmrtný život je tam pro většinu lidí naprosto normální každodenní záležitostí. Doma pak narazí na problémy, s nimiž si většinou moc nevědí rady. Pokud jim v tom tato kniha aspoň trochu posvítí na cestu, budu spokojena.

Jsem si plně vědoma toho, že zde nabízím pouze jeden z mnoha možných úhlů pohledu. Ano, je to pohled jednostranný. Nabízím ho však záměrně jako alternativu a doplněk k tomu, čím byla systematicky, pregraduálně i postgraduálně, krmena a formována moje generace – jako doplněk k pohledu materialistickému, který v lidské bytosti viděl pouhou pracovní sílu.

Nečekejte v knize žádnou velkou vědu. Naši nemocní, a zejména umírající, na ni nejsou zvědaví. O to víc si uvědomují, možná poprvé v životě, svoji největší duchovní potřebu. Máme ji všichni bez rozdílu – je to potřeba milovat a být milován. Od ní se pak odvíjejí, nebo s ní tak či onak souvisejí, i duchovní potřeby další.

Ještě na jednu skutečnost chci upozornit hned v úvodu. Stejně jako nemůže oftalmolog napsat skripta z gynekologie a internista učebnici chirurgie, ani já nemohu psát o víře a duchovních potřebách muslimů, hinduistů a vyznavačů mnoha dalších nekřesťanských náboženství. Čtenáře, který bude v této knize marně hledat podrobné odpovědi na takové otázky, jsem proto nucena odkázat na jiné, kompetentní autory. Já mohu psát pouze o tom, co mám sama prožité, zažité, z čeho žiju a čerpám sílu v životě osobním i profesním. Obrátí-li se na mne pacient vyznávající jiné než křesťanské náboženství, pokládám za svoji povinnost zprostředkovat mu kontakt s jeho duchovním. Od Matky Terezy jsem se naučila úctě a respektu k víře prožívané „jinak“ a už se tolik jako dřív netrápím ani tím, že někdo v mé blízkosti není pokřtěný.

Marie Svatošová

1 Realita jako výchozí pozice

1.1 Abychom si rozuměli

Běžně se v mezilidské komunikaci stává, že jeden řekne „A“ a druhý slyší „B“. A problém nedorozumění, který někdy může přerůst i v nepřátelství, je na světě. Proto bych hned na začátku ráda vysvětlila, jak některé pojmy, které se na dalších stránkách budou častěji vyskytovat, chápu já.

Ačkoliv nemám ráda, když se lidé dělí na věřící a nevěřící, vidím, že jsem sama toto označení použila už v úvodu a nevyhnu se mu ani v dalším textu. Budu nucena je používat, ale v žádném případě nejsou míněna ve smyslu „černí“ a „bílí“, neřkuli „svatí“ a „hříšní“. Někde však hranice mezi nimi – pro účely této publikace – definována být musí. Dohodněme se tedy, že ta pomyslná hranice leží na horizontu, tedy v místě, kam až všichni dohlédneme, v místě, za které, ať koukáme, jak koukáme, nikdo z nás nevidí. Dohodněme se, že onou pomyslnou hranicí bude smrt. Předpokládám, že její existenci i nevyhnutelnost připouštíme všichni. Je to tedy pevný bod, který nikdo nezpochybní. A dál už je to jednoduché. Kdo má svůj životní cíl umístěn kdekoliv před touto hranicí nebo v ní, je zde označován jako nevěřící, kdo má svůj životní cíl umístěn za horizontem, je zde označován jako věřící, a to bez ohledu na příslušnost k té které církvi.

Protože je však kolem nás spousta dalších lidí, kteří svůj názor takto jednoznačně vyhraněný nemají, vypomůžeme si třetím pojmem, a sice hledající. Tím zde budou myšleni lidé, kteří aspoň občas připustí, že možná něco nebo někdo za hranicí smrti je, a také ti, kteří o tom už sice nepochybují, ale zatím se jim s tím „něčím“ nebo „někým“ nepodařilo navázat osobní vztah. Leč snaží se o to.

I když knihu budou číst asi především zdravotní sestry, s tímto pojmem se v ní moc často nesetkáte. Záměrně volím obecnější výraz zdravotník, zahrnující celou širokou škálu zdravotnických profesí, včetně lékařů, ale i nelékařských a pomáhajících profesí, jejichž nositelé přicházejí do styku s našimi pacienty.

Kdekoliv mluvím o doprovázejících, míním kromě zdravotníků a duchovních také rodinné příslušníky a přátele pacienta, jestliže se role doprovázejícího ujali.

Nemocniční kaplan je pojem ve světě běžný, v různých zemích sice různě nazývaný, ale obsahem v podstatě stejný. U nás je to pro mnohé zdravotníky pojem záhadný až podezřelý, protože byl teprve nedávno definován a oficiálně přijat. Jde o profesi, která dosud ve většině zdravotnických zařízení a týmů scházela. Právem lze očekávat, že se v nich v brzké době bude objevovat častěji, a zdravotník, který chce být „in“, by se o náplni práce tohoto nového kolegy či kolegyně měl snažit něco bližšího dozvědět, a hlavně se s ním naučit spolupracovat. To je jedním z hlavních záměrů této publikace.

1.2 Situace dvacet let po pádu totality

1.2.1 Hranice mezi dobrem a zlem

Než se zamyslíme nad duchovními potřebami pacientů, je vhodné uvědomit si, z jakého prostředí a z jakých situací za námi přicházejí, v jakém prostředí svůj dosavadní život prožívali, odkud si ty své šrámy, rány a jizvy na duši přinášejí, proč jsou někdy tak strašně zbědovaní, smutní či znechucení, proč někteří z nich rezignovaně odhazují flintu do žita, a jiní dokonce utíkají ze života.

Nespadli z Marsu, přicházejí za námi ze světa. Z téhož světa, ve kterém žijeme a pracujeme i my. Po roce 1989 jsme se sice dočkali svobody, nikoliv však ráje na zemi. Myslím, že nikdo nepopře, že ve světě kolem nás působí vedle sebe síly zla a síly dobra. Nazýváme je možná každý jinak, ale jejich existenci si uvědomujeme všichni. Média nás denně ujišťují o tom, že svět je jedno velké bojiště. Občas si klademe otázku, kam se to všechno řítí, a máme tendenci si namlouvat, že my dobří a spravedliví jsme na té správné straně bojiště, zatímco ti zlí a nespravedliví jsou na straně opačné. Budeme-li však k sobě poctiví a upřímní, připustíme, že jsme si i my někde nejednou ve prospěch toho zla přisolili. Kdosi řekl, že hranice mezi dobrem a zlem prochází srdcem každého člověka. Je dobré si to přiznat. Budeme se pak navzájem více chápat, budeme více chápat i své pacienty, budeme se navzájem méně kritizovat a více si odpouštět.

Že si většinou nemáme navzájem moc co vyčítat, protože jsme jeden za osmnáct a druhý bez dvou za dvacet, to posluchačům na jedné přednášce lektor vysvětlil velmi názorně. Futra u dveří posluchárny označil jako míru a posluchači měli za úkol umístit na ní známé osobnosti – dolů ty špatné, nahoru dobré. Úplně u podlahy se objevil Hitler se Stalinem, úplně nahoře Matka Tereza, ostatní někde mezi tím. Když ve druhém kole přednášející vyzval žáky, aby se tam zapsali i oni, většina z nich se zapsala někde uprostřed, několik skromnějších či pokornějších na rozhraní dolní a střední třetiny. Na jeho otázku, kde je ideál, všichni ukázali na horní okraj futra. A pak přišla ta pointa. Otevřel okno, vyklonil se, ukázal vysoko směrem k obloze a řekl: „Ó ne, mýlíte se, přátelé. Ideál je někde tam.“

1.2.2 Proč někteří nemohou v Boha uvěřit

Známe-li příčinu, začíná se otevírat cesta k léčbě. Nevěřit je skutečně pro člověka něco nepřirozeného, něco, co není v pořádku, podobně jako nemoc. Není to nemoc dědičná ani nakažlivá, ale v každém případě něčím nebo někým zaviněná. Tím, kdo je vinen, mohou být i věřící – nepřesvědčivostí své víry. Ti mají ve světě své nezastupitelné místo. Už pouhým způsobem svého života by mohli a mají probouzet ve svém okolí otázky po hloubce života. Víru nevnucovat, ale dosvědčovat – více způsobem života než slovy.

Nejeden věřící si občas položí otázku, jak je možné, že existují lidé, kteří Boha odmítají. Vždyť touha po Bohu je vložena do každého lidského srdce, a jak říká svatý Augustin: „Nepokojné je naše srdce, Bože, dokud nespočine v tobě.“ Mám však přítele, který „nevěří v nevěřící“ – říká, že krystalicky čistých nevěřících je velmi málo. Naše přepestré národní dějiny, spolu s masivní indoktrinací nedávného režimu ovšem způsobily, že jazyk křesťanů je mnohým dnes málo srozumitelný.

„Kdyby byl Bůh, nebyly by války, katastrofy, to či ono zlo a nespravedlnost ve světě…“ Jak odpovědět na tyto námitky? Je nutno rozlišovat zlo morální (nespravedlnost, křivdy – v terminologii věřících nazývané „hřích“) a zlo fyzické (nemoc, bolest, katastrofy, utrpení). Za morální zlo nikdy nemůže Bůh, ale lidé, kteří se pro ně svobodně rozhodnou. Všichni lidé jsou vybaveni svědomím, které, není-li deformováno, má funkci „směrovky“. Věřící mají navíc další „směrovku“, kterou je Desatero. Zde je nutno poznamenat, že být křesťanem neznamená předně „musíš – nesmíš“, ale „smíš“, jsi pozván na cestu, která dává smysl, a to v Kristu. On sám utrpení a zlo nevysvětluje, ale bere na sebe, aby je vzkříšením překonal. Tím věřícímu otevírá a významně rozšiřuje obzory. Potom i ztráta blízké osoby může být příležitostí a výzvou, abychom si kladli radikální otázky. Mohu to potvrdit z vlastní zkušenosti.

Rub a líc téže mince

Třítýdenní dovolená v Alžírsku skončila. Plni dojmů jsme se s manželem vraceli domů. Letadlo klesalo nad ruzyňským letištěm a já si umiňovala, že hned musím poslat telegram taťkovi, který měl ten den svátek. Za rok a tři týdny po mně se našim narodila druhá holka. Přesto dostala jméno po taťkovi – Jana. Hlavou se mi honilo: Copak asi všichni doma dělají? Hned musím dát vyvolat ty filmy, ať vidí, kde všude jsme byli.

V odbavovací hale nás čekal vzkaz: „Jeďte rovnou do Hronova, Jana se před pěti dny zabila v autě, čekají na vás s pohřbem.“ Vyrůstaly jsme spolu téměř jako dvojčata. Později k nám přibyl ještě bráška. Milovali jsme se, občas jsme se i pořádně servali, tak jako všichni normální sourozenci. Když hrozil výprask, semkli jsme se v jeden šik a bránili jeden druhého. Normální rodina. A najednou jako blesk z čistého nebe, taková rána. V té chvíli by mě nikdo nepřesvědčil, že je možné to přežít.

„Časem objevíte i líc té mince, jejíž rub teď tak bolestně vnímáte.“ Tuhle záhadnou větu mi v těch dnech plných beznaděje napsal vzácný moravský kněz P. Antonín Šuránek jako odpověď na moje zoufalé a naléhavé „proč“. Velmi jsem si ho vážila a věděla jsem, že by se k frázi nikdy nesnížil. Ale pochopit to a přijmout, to jsem schopna nebyla. A tak jsem s tím dopisem běhala po kuchyni jako tygr v kleci, a kdyby nebyl od P. Šuránka, zcela jistě bych ho rozsápala na kusy. To odpoledne jsem skončila pod duchnou, kam jsem si zalezla s křížem, sundaným z hřebíčku na stěně. Tiskla jsem ho k sobě i s korpusem a stále nic nechápala.

P. Šuránek se nemýlil. Jenom muselo uplynout hodně vody, než přišel den, kdy jsem byla schopna dát mu za pravdu. Přežili jsme všichni, i když si to zpočátku nikdo z nás nedovedl představit. Taťka s tou bolestí žil ještě osm let, a když umíral, těšil se na setkání s Janou a moc rád a moc hezky, i vtipně, o tom mluvil. Maminka s touhle jizvou v srdci žila plných sedmadvacet let. Rodina zůstala celá, nikdo se neztratil, jenom jsme momentálně na dvou místech. Dočasně.

Že ta mince opravdu měla nejen svůj rub, ale i líc, toho dokladem je i tato knížka. Bez silného a postupem času zpracovaného prožitku obrovské ztráty bych neměla o čem psát, co předat. Bolest, kterou Bůh v roce 1975 dopustil a nezabránil jí, i když by snadno mohl, vidím s odstupem času jako událost v mém životě naprosto klíčovou. Od té chvíle se totiž odvíjel zcela jistě jinak, směřoval a směřuje jinam, než kdyby se to bylo nestalo. S největší pravděpodobností bych dnes byla privatizovaná praktická lékařka, možná přesluhující, možná v důchodu, ale určitě bych neměla odvahu a ani by mě nenapadlo bezprostředně po sametové revoluci opustit ordinaci a bez koruny v kapse se pustit do prosazování hospicové myšlenky a budování hospiců. Také v osobním životě bych si pravděpodobně leccos zjednodušila a zvolila si cestu širokou, pohodlnou, avšak zavádějící, místo cesty úzké a strmé, vedoucí příměji k cíli.

Podobně může vážná nemoc nebo úraz s trvalými následky změnit život nejen pacienta, ale celé rodiny. Mnozí si v takové situaci uvědomí, jak sice snadno, avšak bez cíle dosud jejich život plynul a protékal jim mezi prsty. Pochopí, jak nesamozřejmý je život, jak velkým darem vlastně je.

Ze dne na den skončil s pitím

První léta našeho manželství byla opravdu krásná. Měli jsme se rádi a manžel se hezky staral o rodinu. Jenže, pak to přišlo. Byl vynikající řemeslník, hodně lidí ho potřebovalo a předháněli se, aby ho získali. Platili dobře, ale bohužel většinou nějakou tou lahví alkoholu. A tak se z našeho hodného tatínka stal těžký alkoholik. Kdo to neprožil, nemůže pochopit, co je to za hrůzu. Co to je, když se děti bojí usnout, aby nepropásly návrat opilého táty a mohly bránit maminku.

Asi patnáct let jsem se intenzivně modlila za manželovo uzdravení z téhle hrozné závislosti. Až jsem byla vyslyšena. Nečekaně, prakticky ze dne na den skončil s pitím. Nic jiného mu ani nezbývalo. Objevila se totiž u něho choroba, zhoubný nádor, a s pitím to nešlo dohromady. Bylo mu zkrátka po alkoholu tak strašně zle, že se ho raději vzdal. Možná by někdo čekal, že se teď budu stejně intenzivně modlit za manželovo uzdravení z rakoviny. Modlím se, to ano, ale úplně jinak. Už o nic neprosím, ale od rána do večera děkuji. Dočkala jsem se toho, za co jsem celá ta dlouhá léta prosila a po čem jsem toužila. Manžel přestal pít. A teď, když se o něho starám, protože je zcela nesoběstačný i v těch základních úkonech, jsem svým způsobem šťastná. Náš vztah nebyl nikdy tak hluboký a krásný, jako je teď. Všechno to těžké, co je s tím spojené, jsme oba prostě přijali, jsme se vším vyrovnáni a smířeni, prožíváme vděčnost a vychutnáváme lásku, která má dnes jinou podobu než tehdy na začátku. Mnohem zralejší.(Vyprávění manželky pacienta)

Poznat Boha způsobem, jakým poznáváme hmotný svět a druhé lidi, není v lidských silách. Boha nikdo nikdy neviděl. Slovy je nepopsatelný a jakákoliv představa o něm je ve skutečnosti falešná. Boha lze poznat jedině ve vztahu. Bůh se nedá nastudovat, ale je možné mít s ním niternou osobní zkušenost. Ta bohužel řadě lidí chybí. Kdyby na životě věřících bylo víc poznat, jak obrovskou hodnotou víra je, ubylo by lhostejných v jejich okolí a lidé by se víc začínali na Boha ptát a hledat ho.

Někteří odmítají Boha proto, že jejich představa o Bohu vůbec nepočítá s Božím milosrdenstvím. Nevěří, že by Bůh mohl být vůči nim tak dobrý a odpustil jim. Jedná se o velmi nebezpečný stav, který může vyústit až do zoufalství a beznaděje. Neexistuje žádný hřích, který by Bůh nebyl ochoten odpustit, pokud svého provinění upřímně litujeme a o Boží odpuštění opravdu stojíme. Dokud žijeme, je šance. To je dobré říci i lidem ve svém okolí, kteří nad sebou nebo nad druhými lámou hůl. Takhle se opravdu Bůh nechová. O něm naopak platí: „Nalomenou třtinu nedolomí a doutnající knot neuhasí.“ (Mt 12,20)

1.2.3 Nejčastější omyly ateistů

Autor knihy Modlitba argentinských nocí Marek Vácha si dal práci a nejprve sám pro sebe a pak i pro své mnohé přátele z řad ateistů sestavil jakýsi žebříček, který si pracovně nazval nejčastější omyly ateistů. Ten může být velice užitečný i nám, chceme-li si navzájem porozumět a i přes názorovou odlišnost se mít upřímně rádi a jeden druhého si vážit. Proto pokládám za velmi užitečné na tomto místě stručně zmínit a zčásti ocitovat alespoň některé z nejfrekventovanějších omylů, které ve své knize Vácha vysvětluje obšírněji.

1. Omyl: Křesťané jsou lidé, kteří žijí podle Desatera

„Nežijí. Křesťané mají stejná pokušení jako všichni ostatní lidé, tytéž problémy a tytéž pády. Pokud si ateista všimne, že křesťané nežijí podle Desatera, všimne si správně. Rozdíl je snad v tom, že si toho křesťan je či měl by si být více vědom.“

2. Omyl: Křesťané si myslí, že jsou lepší než ateisté

„Jistěže nemyslí. Snad ani není potřeba tento blud vyvracet, souvisí s minulým odstavcem. … Jedni ani druzí nejsme hlasatelé konečné pravdy a jedni i druzí, jsme-li dobré vůle, chceme být jejími pokornými služebníky. Pokud by nějaký rozdíl měl být, potom by křesťané mohli být pokornější.“

3. Omyl: Křesťan se vyzpovídá a pak jde hřešit dále

„To není omyl, nýbrž pravda. Zpověď ovšem není legalizace zla a důležitým momentem svaté zpovědi je lítost, situace, kdy nejsem schopen se bez rozpaků podívat na svou minulost. Z lítosti pak vychází touha napravit svůj život. … To, že se mi to zrovna nedaří, je jiná věc. … Cílem křesťanství není vytvořit člověka bez hříchu, cílem křesťanství je člověk žijící vztah k Bohu.“

4. Omyl: Z kazatelny je vždy slyšet oficiální nauka církve

„Samozřejmě, že ne. … Kdo z ateistů se chce dozvědět, co katolická církev hlásá, nechť si koupí Katechismus, kde je vše srozumitelně a přehledně vyloženo. Návštěva neznámého kostela je sázka do loterie: možná to vyjde.“

5. Omyl: Papež zakazuje v Africe kondomy a tím přispívá k šíření AIDS

„Nepřispívá. Naopak vyzývá k partnerské věrnosti, což, přiznejme si to, by epidemii AIDS dokázalo účinně zbrzdit, pokud by jeho hlas byl slyšen. … Spíše jde o to, zda nám skutečné a životní štěstí přinesou různým způsobem střídaní partneři v naší chaotické promiskuitě.“

6. Omyl: Kněží a křesťané se snaží všechny ateisty obrátit na křesťanství

„Ví Bůh, že ne. Kristus to takto nedělal. Křesťané věří, že Bůh si převelice váží lidské svobody. O co se naopak křesťané občas snaží, je povzbuzování ateistů, ať svůj názor dotáhnou do konce, ať jej domyslí do důsledků. Myslím, že je velice důležité, aby určité otázky byly položeny: jak si na ně kdo odpoví, je věcí svobody.“

7. Omyl: Ateista ví, kým je pro křesťany Bůh

„Zejména v České republice dochází k pozoruhodnému rozostření mezi tím, co si ateisté představují pod pojmem „Bůh“, a tím, co si pod tímto pojmem představují křesťané samotní. Obvyklou představou ateistů je nejprve popsat nějakou představu Boha (trestající trojúhelník s okem, stařec na obláčku, velký hodinář nebo cokoli jiného) a pak s touto představou úspěšně bojovat. Ano, s takovým Bohem se bojuje lehce, avšak v závěru debaty se ateista s věřícím překvapivě shodne: tento Bůh neexistuje.“

8. Omyl: Náboženství je opiem lidstva

„Nevím už, čí je ten citát, že je to naopak opium, které se stalo náboženstvím lidstva. Je to tak. Kdyby aspoň byl ateizmus alternativou! Z Marxovy věty o opiu lidstva se zdá, jako by lidé znali cíl dějin a věděli, jak prožít smyslem naplněný život, a jen ta náboženství nám to nějak kazí, jsou opiem lidí a zavádí nás na scestí. Copak ale někde jsou úplně a skutečně šťastní ateisté, spokojení ateisté, kteří objevili a dopátrali se smyslu věcí? Nezlobte se, že se tak ptám, ale zajímalo by mě to. … Než budou ateisté kritizovat křesťanství, měli by sami zrevidovat, kam se dostali, a pokud nějaké nápady mají, mohli by je sdělit. A jestli Bůh opravdu není, jak to, že jsme zde, a jak to, že se ptáme? Jak to, že svými otázkami bušíme na nebeskou bránu?“

2 Týmová spolupráce – podmínka úspěchu

Duchovní mělčiny – ale i hloubky – v české společnosti bychom při své práci a usilování měli brát vážně. Je třeba vycházet z reality, chceme-li v našem zdravotnictví něco významného udělat a změnit k prospěchu našich pacientů, a potažmo i k naší vlastní spokojenosti, protože to spolu úzce souvisí. Neměli bychom být ani příliš pesimističtí, ani příliš optimističtí, měli bychom být realisté. Peněz bude ve zdravotnictví vždy méně, než je potřeba. S tím se smiřme a ponechme tuto starost ekonomům a politikům. Zkusme zlepšit to, co můžeme ovlivnit vlastními silami, lidštějším a komplexnějším přístupem k našim nemocným.

2.1 Čtyři dimenze potřeb pacienta

Začněme tím, že si aspoň stručně zopakujeme, co známe ze školy nebo z různých postgraduálních seminářů. Jsem si jistá, že naše zdravotnictví, jakkoliv je občas kritizováno, je z celosvětového hlediska nadprůměrné. Má však jeden vážný handicap. Většinou se zajímá jen o tělesné potřeby pacienta a to ostatní jakoby se nás zdravotníků netýkalo. Týká se nás to, protože se to týká našeho pacienta. Na všechno samozřejmě nestačíme, ke všemu nemáme ani potřebnou kvalifikaci – čas už vůbec ne – a to je právě důvod, proč se musíme naučit pracovat týmově. Bude se nám to hodit i v běžném životě. Čím jsem starší, tím víc mě fascinuje skutečnost, že jsme, my, lidé, každý jiný. Proč asi? No přece, abychom se vzájemně doplňovali a vzájemně potřebovali. I v běžném životě. Nejen na pracovišti.

Z definice zdraví, která říká, že jde o plné tělesné, duševní, sociální a duchovní blaho člověka, jsou odvozovány i čtyři okruhy potřeb pacienta.

2.1.1 Potřeby biologické

Sem patří všechno, co potřebuje nemocné tělo. Potřebuje přijímat potravu, někdy i zvláštním způsobem upravenou. Pak se potřebuje co možná nejpřirozenějším způsobem, pokud možno bez cévek a bez klystýrů, zbavit produktů vlastního metabolizmu. Současně se musí každé své buňce postarat o nějakou tu molekulu kyslíku, což není vždy jednoduché, zvláště když nemoc postihla dýchací ústrojí nebo srdce. Někdy je potřeba rychle se zbavit celého nemocného orgánu a pro jistotu se pojistit ještě dalšími prostředky, jako je ozařování, chemoterapie, hormonální léčba apod. A protože co se nepoužívá, to zakrní, je nutno v rámci možností nemocné tělo nutit k aktivitě, jinak předčasně zchátrá nebo se proleží. O většinu biologických potřeb, včetně tišení bolestí, bývá dobře a odborně postaráno v nemocnici, jakkoli nemusí tomu tak být vždy. Například podmínky pro nerušený spánek může mít pacient mnohem lepší doma.

2.1.2 Potřeby psychologické

Sem patří především potřeba respektování lidské důstojnosti, a to naprosto nezávisle na stavu tělesné schránky. Člověk není pouze množina orgánů v koženém vaku. Je jedinečnou bytostí se svým vlastním a neopakovatelným posláním. A jako takového je nutno ho chápat a respektovat vždy, tím spíše v období, kdy svůj specifický životní úkol završuje. Nemocný potřebuje se svým okolím komunikovat a my často zapomínáme, že více než naše slova mluví naše mimika, pohyby, gesta, postoj, naše oči i naše oblečení apod. Říkáme tomu mimoslovní komunikace. Každý potřebuje pocit bezpečí. I proto je důležité nikdy nemocnému nelhat, tj. neříkat něco, co bychom museli později odvolávat. Vymstilo by se to, nemocný by k takovému „dobrodinci“ ztratil důvěru právě ve chvíli, kdy ji nejvíc bude potřebovat. Zklame-li ho tímto způsobem věhlasný lékař, je to smutné. Zklame-li ho však manželka, která mu kdysi slibovala lásku, úctu a věrnost, zasáhne ho to mnohem víc. Další zásadou je říkat nemocnému jen tolik, kolik chce slyšet, a jen tehdy, kdy to chce slyšet. Škoda, že tak málo lidí ví, jak důležitá je komunikace s pacientem v agónii. Kdyby jen tušili, co všechno mohou v těchto hodinách pro umírajícího udělat, nedělali by tak hrubé chyby.

2.1.3 Potřeby sociální

Člověk je tvor společenský, a tak jako izolovaně nežije, izolovaně ani nestůně a neumírá. Nemocný většinou stojí o návštěvy a potřebuje je. Nikoli však vždy a ne všechny. Měl by mít právo návštěvy si sám usměrňovat a měli bychom ho v tom plně respektovat. Nejsilnější vazby jsou obvykle s rodinou, ale nejen s ní. Nemocný možná musel přerušit nedokončenou práci, nedostavěl dům, nevystačí s nemocenskou – a tisíce dalších problémů, na které je lékařská věda krátká, se honí jeho hlavou.

2.1.4 Potřeby spirituální

Až do nedávné doby byly spirituální potřeby pacienta více méně tabu. Není proto divu, že se stále ještě mnoho lidí, včetně zdravotníků, domnívá, že jde o jakési uspokojování potřeb věřících. Skoro bych řekla, že je tomu naopak. Ne že by věřící své duchovní potřeby neměl. Má je, ale ví, co má dělat, a obvykle se podle toho dovede zařídit. Horší to bývá – ne nutně vždy – s lidmi, kteří z víry nežijí. Právě v průběhu vážné nemoci se začínají zabývat životně důležitými otázkami po smyslu života – vlastního života. Každý člověk v takové situaci potřebuje vědět, že mu bylo odpuštěno, a má potřebu i sám odpouštět. Každý člověk potřebuje vědět, že jeho život měl a až do poslední chvíle má smysl. Nenaplněnost této potřeby smysluplnosti se rovná skutečnému stavu duchovní nouze. Člověk tím trpí, někdy si i zoufá. Je potřeba mu ukázat, že v každé situaci se dá žít smysluplně.

2.2 Společný cíl: kvalita a dostupnost komplexní péče

Tohoto cíle lze dosáhnout jedině za předpokladu kvalitní týmové spolupráce zdravotníků s reprezentanty ostatních nezbytných profesí, včetně duchovních. Všechno závisí na dobré vůli zúčastněných. Spolupracovat se dalo a leccos se podařilo i za totality. Tři příklady z doby, kdy ještě směl působit jako lékař, vypráví Ladislav Kubíček v knize Vůle Boží – zbožná fráze? První příběh je z gynekologického oddělení nemocnice, druhý z domácí péče a třetí z psychiatrické léčebny.

Tři příběhy z doby totality

(Z knihy Ladislava Kubíčka Vůle Boží – zbožná fráze?)

Z gynekologického oddělení

Na gynekologickém oddělení jsme měli v jednom pokoji tři starší pacientky s rakovinou. Jednou mně při vizitě řekly: „Pane doktore, víme, že jste věřící, chodíte do kaple, vy nám nebudete lhát. Řekněte nám, jak to s námi vypadá!“

Tak jsem tedy lhát nemohl a snažil jsem se jim taktně sdělit, že mají nádor a že je to vážné. Pacientky to zřejmě tušily, vždyť dnes jsou lidé natolik informovaní a dovedou poznat, jestli se jejich zdravotní stav lepší, nebo horší – přes všechny útěšné řeči některých pánů doktorů. To zalhávání často duševní stav pacientů spíš zhoršuje. Ztrácejí pak důvěru vůči všem lékařům.

Pacientky moje vysvětlení v klidu přijaly a požádaly, jestli by nešlo zařídit tzv. zaopatření. Bylo to za totality, návštěvy kněze v nemocnici nebyly zrovna vítány. Domluvili jsme se tedy na večer, sestry s tím souhlasily a pacientky připravovaly. Jen aby nám do toho nepřišel primář nebo asistent.

Službu jsem měl večer já, všechno klapalo, jen jsme čekali na příchod pana faráře. Samozřejmě – jak z udělání – přišel na namátkovou kontrolu oddělení primář.

„Pane kolego, co se tady děje?“

„Všechno v pořádku, pane primáři, jen ty tři pacientky s rakovinou mají zájem o zaopatření, tak čekáme na pana faráře.“

„A kde to chcete dělat?“

„V koupelně.“

„Tady máte klíče a udělejte to v mé pracovně.“

Krása! Rádi jsme vyhověli a všechno proběhlo v důstojném prostředí. Že by vyšší režie? Nebo by bylo humánnější, kdybych těm pacientkám lhal?

Druhý den při velké vizitě, když jsme se blížili k pokoji těch pacientek, pronesl pan asistent: „Musíme zas vymyslet nějaké povídání o jarním sluníčku, a jak to dlouho trvá, než léky zaberou.“

Pan primář však poklepal panu asistentovi na ramena s poznámkou: „Už si můžeme, pane asistente, ty řeči odpustit. Ony už byly včera všechny zaopatřené.“

Z domácí péče

Jeden starší pacient měl nemocné srdce a jeho stav se zhoršoval. Byl inteligentní, viděl, jak to s ním vypadá. Byl svobodný, žil sám a já jsem ho jako lékař navštěvoval. Jemně jsem mu naznačil, jestli by nechtěl, abychom zavolali pana faráře.

„No, neměl bych celkem námitek, ale víte, že jsem v celém městě znám jako volnomyšlenkář a ateista – však víte: když má smrt na jazyku, tak si volá faráře.“

„To by nebyl problém, řekneme panu faráři, aby přišel večer za tmy a aby o tom nikdo nevěděl.“ Pacient s tím souhlasil. Známé ženy našly čistý ubrus, nějakou svíčku a kytičku na stůl.

„Jen aby nám do toho nepřišla ta čarodějnice!“ Byla tím míněna sestra pacienta, také svobodná, která měla svůj pokojík přes chodbu. Nebyla oblíbená, žila samotářsky, lidé ji znali jen z jejích procházek s malým psíkem. K tomu je nutno dodat, že mně ta osoba před nedávnem sdělila: „Pane doktore, doufám, že víte, že jsem buddhistka. Zemřel mně nedávno můj vedoucí a tady neznám nikoho, kdo má zájem o duchovní život. Nemohla bych vás požádat, abyste mně dělal vedoucího?“ No nazdar – řekl jsem si pro sebe. Já, křesťan, mám dělat nějakého guru buddhistce, když o buddhismu vím jen něco z brožurek a Buddhu znám jen na zkřížených nohou meditujícího se zavřenýma očima. No ale v rámci dobrodružnosti života – proč ne. Tak jsme se párkrát sešli a popovídali si o duchovním životě a ona osoba mi předala několik sešitů svých duchovních meditací, abych prý o jejím duševním stavu byl informován.

Čekali jsme tedy na pana faráře. Co čert nechtěl – otevřely se dveře a ve dveřích – sestra našeho pacienta! Zůstala stát s otázkou:

„Co se tady chystá?!“

„Víte, jak to s vaším bratrem vypadá, čekáme na pana faráře, aby mu dal svátost nemocných.“

„A to bych nemohla já dostat také?!“

To jsme zase zůstali stát zkoprnělí my. A ten večer byly uděleny dvě svátosti nemocných a z čarodějnice se stala čistá, pokorná ovečka Boží.

A já jsem musel bojovat s pokušením, jak jsem úspěšným buddhistickým guru. Dřív jsem často „radil“ Pánu Bohu, co by měl v nějaké choulostivé situaci udělat. Po takových zkušenostech už neradím a jen žasnu nad tou dramatickou režií Boží.

Z psychiatrie

Byl jsem přidělen jako lékař do Psychiatrické léčebny v Havlíčkově Brodě. Asi abych už nemohl ovlivňovat „normální“ pacienty, kdežto v léčebně budu neškodný. Poslušně – samozřejmě – jsem tam nastoupil a cítil jsem se tam dobře, protože léčebné působení na neklidnou nebo vykolejenou duši bylo mým zájmem. Vůbec jsem nepochyboval, že i toto umístění je v souladu s vůlí Boží. A také se mně práce dařila.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Víme si rady s duchovními potřebami nemocných?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.