Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jürgen Erbacher

VATIKÁN

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 4761. publikaci

Z německého originálu Vatikan, Wissen was stimmt (ISBN 978-3-451-05985-8), vydaného nakladatelstvím Verlag Herder GmbH, Freiburg, v roce 2008, přeložila Anna Fejglová.

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín
Sazba a zlom Radek Vokál
Počet stran 88
Vydání 1., 2012

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Jürgen Erbacher, Vatikan. Wissen was stimmt © 2008 Verlag Herder GmbH, Freiburg im Breisgau
Cover Layout: R·M·E Roland Eschlbeck
Czech edition © Grada Publishing, a.s., 2012
Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-247-3911-3

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7967-6 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7968-3 pro formát EPUB

O knize

zvolení Josepha Ratzingera za prvního německého papeže po téměř pěti stech letech zájem o to, co se děje za vatikánskými zdmi, ještě vzrostl. A objevují se nesčetné otázky: Od kdy existuje Vatikán? Je pevně v italských rukách? Jaká tajemství skrývají vatikánské archivy? Jak velký je jeho majetek? Tyto a mnoho dalších otázek objasňuje Jürgen Erbacher. Ať se jedná o dnešní úlohu švýcarské gardy, nebo o vliv Opus Dei, ať pozoruje postavení Vatikánu ve světové politice, nebo postoje Svatého stolce v ekumeně: Jürgen Erbacher shromáždil ve stručné podobě nejdůležitější odpovědi na téma Vatikán.

O autorovi

Teolog, politolog a televizní žurnalista (ZDF) Jürgen Erbacher žil dlouho jako odborník na Vatikán v Římě.

Úvod

Nejstarší celosvětový hráč

Vatikán fascinuje lidi už celá staletí. Přes tlusté zdi pronikne ven jen máloco, což ho činí pro mnohé tajuplnějším. Zájem ještě vzrostl od doby, kdy se stal papežem Němec. Benedikt XVI., hlava 1,1 miliardy katolíků, sídlí v nádherném renesančním paláci a řídí dějiny nejstaršího celosvětového hráče. Ačkoli je vrchním představitelem nejmenšího státu na světě, má celosvětový vliv. Mnozí v něm vidí jednoho z nejmocnějších mužů – a to bez jediné vojenské divize. Zato má k dispozici správní aparát: římskou kurii.

Při pohledu zvenku je konkrétní fungování centrály katolické církve a trpasličího státu Vatikán jen ztěží pochopitelné. Práce se odbývá za zavřenými dveřmi, kardinálové a preláti jsou mlčenliví – chování, které často vede k divokým spekulacím a které je živnou půdou pro dobrodružné řeči. Předkládaná kniha nahlíží za kulisy Vatikánu, odstraňuje falešné představy a zprostředkovává pohled na běžný provoz a život kurie a papeže. Kdo má ve Vatikánu rozhodující slovo? Patří papež k nejbohatším mužům světa? Může si dělat, co se mu zlíbí? Je švýcarská garda pouhá folklorní skupina, nebo moderní bezpečnostní sbor?

Církev je stará 2 000 let. Dějiny jsou důležitým klíčem k pochopení tajemství Vatikánu. Proto se na začátku nachází krátký přehled vývoje papežského úřadu a světského panování hlavy církve. Ve druhé části je osvětlena z různé perspektivy organizace vatikánského státu a kurie, stejně jako i lidí, kteří tam pracují. Všechny nitky se sbíhají u papeže – je pozemskou hlavou katolické církve a suverénem vatikánského státu. Ve třetí části se hovoří o tom, jak papež činí rozhodnutí, jak vypadá jeho běžný den a jak se vůbec dostane na tuto pozici. Následně jsou rozvedeny některé zvláštní otázky. Vedle úlohy Svatého stolce v ekumenickém hnutí se jedná o politické ambice papeže a otázku, zdali tajný vatikánský archiv je doopravdy tajný.

Dějiny

»Prvním papežem byl Petr«

Vývoj papežského úřadu

Benedikt XVI. je 264. následovníkem apoštola Petra, ale přísně vzato není 265. papežem. Papežský úřad, jak existuje dnes, je výsledkem staletí trvajícího vývojového procesu. Není ještě ukončen. Benedikt XVI. s ohledem na ekumenické hnutí vyzval ke zvážení, jak vykonávat papežský úřad, aby už nebyl překážkou jednoty křesťanských církví.

Počátky papežského úřadu

V mnoha knihách o papežství naleznete seznam papežů – počínaje svatým Petrem až po úřadujícího pontifexe Benedikta XVI. Podobně najdou návštěvníci římské baziliky Svatého Pavla za hradbami v bočních lodích mozaikové medailonky s podobiznami 264 následníků apoštola. Na tyto seznamy je nutno pohlížet s rezervou, zejména co se týče doby až do poloviny 2. století. Nejstarší známý seznam biskupů pro Řím sestavil Irenej z Lyonu ke konci 2. století.

Raná církev

Římská obec měla jako všechny raně křesťanské obce až do poloviny 2. století kolegiální vedení. Konala se shromáždění obce, jemuž mohly předsedat různé osoby. Ne vždy to musel být biskup (episkopos), vedení mohl převzít také presbyter a diakon. Teprve postupně se vyvinulo vedení obce až k monoepiskopální struktuře, tedy k řízení biskupem. Mělo to různé důvody. Jednak už v kolegiální struktuře býval často mluvčí, jehož funkce se upevňovala, jednak bylo potřeba kvůli různým zavádějícím směrům v učení (např. montanismus) mít v obci úřad, který vykládal víru autenticky. Což zaručoval zejména biskup, jelikož už ve staré církvi panoval názor, že biskup je následníkem apoštolů, tzv. »apoštolské posloupnosti (sukcese)«, a tím se vyznačuje zvláštní autoritou.

Montanismus: starokřesťanské hnutí ve 2. století, které věřilo, že přijímá zvěstování Svatého ducha.

Komunitní charakter

Co se týče vzájemného poměru obcí, tak raná církev byla decentralizovaná. Vedle sebe existovaly rovnoprávné a samostatné místní církve. Větší problémy se řešily na regionálních synodech. Biskupové nesli společnou odpovědnost za celou církev. Mluví se také o komunitním charakteru celé církve. Řím byl tedy jedno z mnoha dalších biskupských měst, přednostní postavení před všemi ostatními se vytvořilo teprve postupně.

Zvláštní postavení Říma

Až do poloviny 2. století se oddělovala od ostatních biskupských sídel hlavně ta, která se vztahovala k nějakému apoštolu. Jeruzalém, Alexandria, Antiochie a Řím tak získaly určité zvláštní postavení. V důležitých otázkách se obracejí biskupové o radu na ty obce, které vzhledem ke svému apoštolskému založení požívají pověsti, že obzvlášť zachovávají tradici. Při takovém vyhranění apoštolských církví připadlo Římu zvláštní postavení, neboť to byla jediná apoštolská církev na západě, kdežto na východě byly tři, později s Konstantinopolem dokonce čtyři. Řím se odvolával přitom na dva apoštoly. Podle tradice tam byl jak Petr, tak Pavel. Nebyli sice zakladateli obce, ale jejich přítomnost se postupně udávala jako stále silnější důvod pro zvláštní autoritu římského biskupského stolce. Misionizace severní Afriky, Galie a dalších evropských území vycházela z Říma. Nově vznikající diecéze se vztahovaly k obci starého hlavního města říše. V Římě samotném vzniklo po přeložení hlavního města říše do Konstantinopolu v roce 330 mocenské vakuum, které vyplnil římský biskup.

První z apoštolů

Paralelně k tomu se do 5. století, až do funkčního období Lva Velkého (440–461), vyvíjelo teologické zdůvodnění přednostního postavení římského biskupa. Sám Kristus vyzvedl Petra jako Prvního mezi apoštoly, proto tedy titul kníže apoštolů. Toto výjimečné postavení pokračuje nyní v římském biskupovi coby Petrově nástupci. Římskému biskupovi se však nepodařilo prosadit nároky svého primátu, které se plně dotvořily koncem 4. století, také u východních obcí. Dokonce i na Západě trvalo ještě staletí, než se teorie papežského primátu prosadila v praxi.

Podkladem pro výklad, že Petr byl prvním apoštolem, je jedno místo v Matoušově evangeliu. Ježíš tam říká Petrovi: »A já ti pravím, že ty jsi Petr; a na té skále zbuduji svou církev a brány pekel ji nepřemohou. Dám ti klíče království nebeského, a co odmítneš na zemi, bude odmítnuto v nebi, a co přijmeš na zemi, bude přijato v nebi.« (Mt, 16,18)

Římský biskup jako papež

Ve druhé polovině 4. století se poprvé objevil pojem papež (řecky πάππας; latinsky papa – otec) jako označení římského biskupa. Titul se používal původně v řecké oblasti pro opaty a biskupy. Od 5. století ho používá na Západě už jen římský biskup a na Východě patriarchové. Od Řehoře Velikého (590–604) se používá jako výlučné označení úřadu římského biskupa. Pouze koptská církev si ponechává titul papeže pro svého nejvyššího představitele. Oddělila se od latinské církve už po koncilu v Chalcedonu v roce 451 kvůli teologickým rozdílům. V 11. století se ujalo označení instituce »papežství«.

Papežský úřad ve středověku

Ve středověku se dostává papežství do neklidných vod. O obsazení Cathedra Petri soupeří římské šlechtické rody. Králové a císaři usilují o získání vlivu na církev. Do tohoto období patří spor o investituru v 11. století a bulla Unam Sanctam, s níž se Bonifác VIII. v roce 1302 snažil prosadit papežskou univerzální moc i ve světských záležitostech, patří tam i vyhnanství v Avignonu a následné papežské schizma.

Spor o investituru: spor mezi světskou a církevní svrchovaností o dosazování kněží.

Od roku 1309 do 1377 sídlili papežové v jihofrancouzském Avignonu, kde se nacházeli pod vlivem francouzských králů. Řehoř XI. na naléhání svaté Kateřiny přesídlil ze Sieny opět do Říma a po jeho smrti v roce 1378 došlo v kurii ke sporu. Francouzští kardinálové neuznali volbu Urbana VI. a v Avignonu zvolili protipapeže Klementa VII. Teprve na koncilu v Kostnici v roce 1417 byl spor urovnán.

Reformace a osvícenství

Na počátku novověku bylo papežství spojeno s novým bolestným konfliktem. Za reformace ztratila katolická církev od konce roku 1517 velkou část vlivu v severní, střední a východní Evropě. Protireformací se římské církvi podařilo posílit hierarchii, avšak mocenské ztráty to nevyrovnalo. Nejméně od osvícenství v 17. a 18. století se papežský vliv stále zmenšoval také v katolických zemích. Když se církevní stát zmenšil ještě více a po vpádu italských jednotek do Říma v roce 1870 zcela zmizel z mapy světa, vypadalo to, že je s papežským státem konec, že přišel o veškerý politický význam. Avšak pod tlakem mizející vnější moci se církev posilovala zevnitř. Vrcholem byla v roce 1870 formulace o primátu jurisdikce a neomylnosti papeže na I. vatikánském koncilu.

Založení státu Vatikán

Nezávislost papeže učinily opět fyzicky viditelnou lateránské dohody a vznik vatikánského státu v roce 1929. Rychle se obnovila jeho politická moc, která ale nespočívala v divizích, nýbrž v morální autoritě. Druhý vatikánský koncil potvrdil výsadní postavení papeže jako nejvyššího učitele a pastýře církve, váže ho ale na kolegium biskupů, kteří spolu s papežem disponují stejnou výjimečnou mocí neomylnosti a primátu.

Papež v sobě spojuje hned osm titulů. Je římský biskup, zástupce Ježíše Krista, následník apoštolského knížete a nejvyšší biskup (pontifex) univerzální církve. Je italský primas, arcibiskup a metropolita římské církevní provincie a suverénní panovník Vatikánského městského státu. A konečně je služebníkem služebníků božích. Tento titul se odvozuje od Řehoře Velikého a je použit v mnoha papežských dokumentech.

Tituly papeže

Papež Benedikt XVI. odložil k překvapení mnohých v roce 2006 titul patriarcha západu, který nosil římský biskup tradičně od 7. století. Oficiálně to bylo zdůvodněno jako ekumenické gesto; ale právě ortodoxní církve kritizovaly tento čin, který měl zejména dva důvody: jednak přihlíží k vývoji katolické církve, která už nepůsobí pouze v tradičních evropských zemích, nýbrž v současné době velmi sílí zejména mimo jejich hranice, jednak se tak Benedikt XVI. snaží zdůraznit univerzální církevní nárok svého úřadu. Usiluje o to, aby papežský úřad uznaly i jiné křesťanské církve. Když papež odložil titul patriarcha západu, byly oficiálně přejmenovány čtyři patriarchální baziliky v Římě na papežské baziliky: San Giovanni v Lateránu, bazilika svatého Petra, svatého Pavla za hradbami a Santa Maria Maggiore.

»Vatikán je nejstarší stát světa«

Dějiny vatikánského státu

Vznik Vatikánu

Vatikánský stát, jak ho známe dnes, existuje teprve od roku 1929. Lidově se sice označuje jako církevní stát; přísně vzato se však jedná o teritorium o měnící se rozloze ve střední Itálii a jižní Francii, které od 8. století až do 19. století učinilo z papežů světské panovníky. Církevní stát zaniká, když italské jednotky obsadily v roce 1870 Řím. Lateránské dohody z roku 1929 umožnily vznik nového mezinárodněprávního subjektu: Vatikánského městského státu.

Vatikán je název pahorku (mons vaticanus) na pravém břehu Tibery v Římě. Od 2. století je tam uctíván Petrův hrob. Měl zahynout mučednickou smrtí v amfiteátru, který nechal zřídit císař Nero na svahu pahorku. Konstantin vybudoval nad tímto místem baziliku, kterou v 16. století nahradil dnešní chrám svatého Petra. Když ve středověku putovalo k Petrově hrobu stále více věřících, vznikl kolem původní Konstantinovy baziliky velký počet kostelů a hospiců pro poutníky. Lev IV. (847–853) dal postavit kolem prostoru označovaného jako Borgo městskou zeď, aby ho chránil před Saracény. Borgo má od té doby také název Città Leonina. Papežové však nebydleli zde, nýbrž v paláci u lateránské baziliky, která je dodnes vlastním biskupským kostelem římského biskupa. Při Konstantinově bazilice svatého Petra vznikly v 10. století první reprezentační budovy pro papeže. V další době se stále rozšiřovaly. Na konci 12. století pobýval Inocenc III. (1198–1216) jako první papež delší dobu ve Vatikánu, neboť lateránský palác už nebyl dost bezpečný. Po návratu z Avignonu a papežském schizmatu přenesli papežové v polovině 15. století svou rezidenci do Vatikánu natrvalo. V důsledku toho se přestěhovaly i velké části kurie. Nastala živá budovatelská činnost, jelikož prostory byly příliš malé a nedostatečně reprezentativní. Za papeže Julia II. začala stavba nového chrámu svatého Petra. Vystavením antických uměleckých děl – například sochy Apolóna a sousoší Laokoona – založil papežskou uměleckou sbírku, která se v 18. století oficiálně mění na Vatikánská muzea.

»Patrimonium Petri«

Paralelně k tomu rozkvétal a upadal církevní stát. Když císař Konstantin milánským ediktem v roce 313 legalizoval křesťanství, stala se církev díky císařským a šlechtickým darům jedním z největších majitelů půdy na italském poloostrově. V 6. století byla tato půda nazvána Patrimonium Petri (v okolí Říma, v jižní Itálii, jižní Galii, na Sicílii, Sardinii, Korsice atd.) a stala se zárodkem církevního státu, který založil v 8. století Karel Veliký. Po císařské korunovaci podřídil větší část pozemků náležících k Patrimoniu Petri papeži. Začaly se psát dějiny plné zvratů, církevní stát zažíval vzestupy a pády v bojích králů, císařů a římské šlechty o vliv, až nakonec Napoleon v roce 1809 oznámil zrušení daru Karla Velikého a včlenil církevní stát do Italského království. Vídeňský kongres ho v roce 1815 sice obnovil jako samostatný stát, avšak vpád italských jednotek do Říma 20. září 1870 definitivně zpečetil konec církevního státu. Papež byl ve Vatikánu »zajat«.

Lateránské dohody

Téměř půl století zůstávala takzvaná římská otázka nevyřešena. Nově vzniklý italský stát sice přiznal papeži v zákoně o zárukách z roku 1871 malé území, které je do značné míry identické s dnešním vatikánským státem, avšak neexistovala mezinárodně uznaná právní úmluva. V roce 1919 konečně byla zahájena oficiální jednání mezi Itálií a Svatým stolcem, která byla úspěšně ukončena podpisem lateránských dohod 11. února 1929. Ty se skládají ze tří částí: ze státní smlouvy, kterou vzniká Vatikánský městský stát jako nezávislý subjekt mezinárodního práva; z konkordátu, jenž upravuje vztahy mezi státem a církví v Itálii; a finanční dohody, kterou se zavazuje Itálie Svatému stolci vyplatit odškodné 750 milionů lir v hotovosti a miliardu lir ve státních dluhopisech. Za italskou stranu podepsal dohody Benito Mussolini.

Území vatikánského státu

Vatikánský stát zabírá zhruba území, které obklopuje leonská hradba. Patří tam také Svatopetrské náměstí, hranici tvoří spojnice mezi oběma konci kolonády. K vatikánskému státu patří mimo území na vatikánském pahorku o velikosti 0,44 ha ještě početná exteritoriální území. Jejich rozloha je větší než Vatikán samotný a v posledních desetiletích se stále zvětšovala. Kromě jiného k nim patří papežské baziliky: San Giovanni v Lateránu, chrám svatého Pavla za hradbami a Santa Maria Maggiore, jakož i Palazzo della Cancelleria, kde sídlí soudy Svatého stolce, Palazzo San Callisto ve čtvrti Trastevere, v němž je rovněž umístěna řada úřadů kurie a velké části pahorku Gianicolo s generalátem Ježíšova řádu a papežské (misijní) univerzity Urbaniana. Největší exteritoriální území o 0,55 ha je papežská letní rezidence v Castel Gandolfo.

Zajímavé je, že i palác Kongregace nauky víry nestojí ve vlastním vatikánském státu, ale na exteritoriálním území. To platí i pro Campo Santo Teutonovo, nejstarší německou národní nadaci v Římě (založena v roce 1450). Komplex budov s přiléhajícím hřbitovem ve stínu chrámu svatého Petra je sídlem arcibratrstva bolestné Matky boží Němců a Flámů, jakož i sídlo kněžského kolegia a Římského institutu Görresovy společnosti (Görres-Gesellschaft).

Jedna budova, která podle přílohy lateránských dohod také patří k exteritoriálním územím, dnes už neexistuje: Palazzo dei Convertendi na Piazza Scossacavalli. Nacházela se tam, kudy dnes vede široká Via della Conciliazione z Andělského hradu ke Svatopetrskému náměstí. Až do roku 1936 zde byla hustá zástavba jen několik metrů od Svatopetrského náměstí. Mussolini však chtěl dopřát jednomu z »největších kostelů křesťanství« důstojný přístup. Velkolepé třídě musely ustoupit celé ulice. Bylo zbouráno 600 000 krychlových metrů budov. Sám Mussolini provedl slavnostní výkop. Třída byla dokončena v roce 1950 ke svatému roku vykoupení. Na ulicích Via della Conciliazione a Piazza Pio XII. přibyla během let další řada exteritoriálních budov. Jsou v nich umístěny kanceláře kurie a na dolním konci, přímo proti Andělskému hradu, je budova Rádia Vatikán. Název ulice Smíření připomíná lateránské dohody, tedy smíření Itálie se Svatým stolcem.

Organizace

»Vatikán a Svatý stolec jsou jedno a totéž«

Organizace vatikánského státu

Obecně se pojmy Vatikán nebo město Vatikán případně Vatikánský stát na jedné straně a Svatý stolec na straně druhé používají často synonymně. Jsou to však dvě odlišné veličiny, které spojuje jedna a tatáž vrchnost – papež.

Papežova základna

Svatý stolec, zvaný také Apoštolský stolec, je řídicí orgán katolické světové církve. Zahrnuje papeže jako nejvyššího vedoucího a různé úřady kurie, které pomáhají hlavě církve při vykonávání řídicí úlohy. Svatý stolec v osobě papeže je suverénní nestátní subjekt mezinárodního práva. Důvodem je to, že po zániku církevního státu v 19. století prý Svatý stolec nepřišel o status subjektu mezinárodního práva. Naproti tomu Vatikán je nezávislý stát s vlastním státním územím a vlastní státní mocí. Vznikl lateránskými dohodami. Podle vatikánského výkladu slouží k tomu, aby »ručil za svobodu Apoštolského stolce« a tím »zaručil skutečnou a viditelnou nezávislost papeže při vykonávání jeho světové mise«. Představuje tedy fyzickou a územní základnu Svatého stolce. Přísně vzato je i Vatikánský městský stát, což je oficiální název, subjekt mezinárodního práva. Když však vysílá papež do celého světa vyslance a pěstuje mezinárodní vztahy, nečiní tak jako suverén vatikánského státu, ale jako hlava celosvětové církve.

Governatorát

Zatímco kurie pomáhá papeži vykonávat úřad nejvyššího pastýře katolické církve, má pro vatikánský stát k dispozici governatorát a papežskou komisi Vatikánského městského státu. Vatikánský stát je poslední absolutistická monarchie v Evropě s papežem jako hlavou státu, která vykonává úplnou legislativní, exekutivní a soudní moc. Governatorátu jsou podřízena vatikánská muzea, vatikánská hvězdárna, papežské vily v Castel Gandolfo a infrastrukturální služby vatikánského státu, jako například zdravotní služba, telekomunikace, pošta, vozový park apod.

Státní občanství

Byť je vatikánský stát s 0,44 hektaru nejmenším státem světa, požívá na základě lateránských dohod z roku 1929 všech práv suverénního státu. Patří k nim i vlastní soudnictví. Právo a pořádek v papežově státě hlídá četnictvo, které působí jako státní, dopravní a finanční policie. Počet obyvatel se pohybuje kolem osmi set. Pouze malá část z nich je i vatikánskými státními občany, neboť kritéria pro udělení státního občanství jsou přísná: požádat o něj mohou pouze kardinálové sídlící ve Vatikánu a v Římě, jakož i osoby, které žijí ve městě Vatikán kvůli povolání. Papež může navíc přiznat vatikánské státní občanství jednotlivcům. Zpravidla se neuděluje celoživotně, nýbrž pouze na dobu trvání nějaké úlohy. Ke 14. prosinci 2007 mělo vatikánské státní občanství 550 osob: papež Benedikt XVI., 56 kardinálů, 298 kněží a členů řádů, kteří pracují v papežských nunciaturách po celém světě, 62 dalších kněží a členů řádů, jakož i 92 příslušníků švýcarské gardy a 41 dalších laiků.

Vatikánští občané mohou pro svá vozidla zažádat o státní poznávací značku CV (Città del Vaticano). Vatikánská služební vozidla mají státní poznávací značku SCV – Stato della Città del Vaticano. Auto, v němž jezdí papež, má zpravidla značku SCV 1. Značka země je V. Lidově se zkratka SCV – VCS vytrvale vysvětluje úplně jinak: »Se Christo vedesse – vi cacciarebbe subito« tj. »Kdyby to Kristus viděl, hned by vás hnal.«

Vlajka vatikánského státu a Svatého stolce se skládá ze dvou vertikálních polí, přičemž to, které leží u tyče vlajky, je žluté, to druhé je bílé. Na bílém poli je zobrazen erb Svaté stolice: tiára, pod ní dva zkřížené klíče, které na místě zkřížení svazuje červená stuha. Klíče mají různé výklady. Jednak je zlatý klíč symbolem nebeského království, stříbrný pozemského; jiné výklady vidí ve zlatém klíči papežovu moc svazovat, ve stříbrném moc rozvazovat podle Ježíšových slov Petrovi: »… co odmítneš na zemi, bude odmítnuto v nebi, a co přijmeš na zemi, bude přijato v nebi« (Mt. 16,19). Zuby klíčů mají výřez ve tvaru kříže a vyjadřují tím, že papež má pravomoci skrze ukřižování Krista. Tiára – trojnásobná koruna – symbolizuje trojnásobnou moc papežské autority: podle Pontificale Romano z roku 1596 byl papež vyznamenán jako »otec knížat, rektor světa, náměstek Kristův na zemi«. V erbu je jeden malý rozdíl podle toho, jestli používá erb nějaká instituce vatikánského státu, nebo Svatý stolec: u vatikánského státu visí obě stuhy ven dolů z hlav klíčů a jsou opatřeny třásněmi. Ve znaku Svatého stolce jsou obě hlavy klíčů svázány stuhou; konce visí za sebou z bodu zkřížení klíčů svisle dolů. Erb vatikánského státu se nesmí zaměňovat s osobním erbem papeže.

Vatikánská hymna

Vatikánskou hymnu zkomponoval Charles Gounod v roce 1869 k padesátému výročí kněžského vysvěcení papeže Pia IX. Oficiálně je národní hymnou až teprve od roku 1949. K patnáctému výročí volby papeže Jana Pavla II. byla opatřena novým latinským textem: »Šťastný Řím, ušlechtilý Řím, jsi sídlo Petrovo, jenž v tomto městě prolil krev a jemuž byl předán klíč od království nebeského.«

Vatikánská pošta

Vatikánská pošta je známá po celém světě. Vydávání známek patří k nejdůležitějším zdrojům příjmů vatikánského státu. Jsou ceněnými sběratelskými objekty. Dne 1. ledna 1852 vyšla první série papežských poštovních známek. Po zániku církevního státu byly v září 1870 prohlášeny neplatnými. Lateránské dohody umožnily vatikánskému státu poštovní služby obnovit. Pár měsíců po podepsání dohod byl Vatikán přijat do Světové poštovní unie (UPU) – jeden z mála případů, kdy členem mezinárodní organizace není Svatý stolec, nýbrž vatikánský stát. První sérií poštovních známek vatikánského státu byla Série smíření z 1. srpna 1929. Od té doby vydává Vatikán ročně několik sérií, mezi nimiž jsou i zvláštní vydání k pontifikátům a sedisvakancím. Úřad pro filatelii a numismatiku zásobuje sběratele po celém světě známkami většinou velmi uměleckého provedení. Pro turisty a poutníky se nachází na obou stranách Svatopetrského náměstí po jednom poštovním úřadu, kde se tvoří obvykle dlouhé fronty. Vatikánská pošta je ve srovnání s italskou poštou ještě stále považovaná za spolehlivější a rychlejší. Uvnitř Vatikánu se ale pošta doručuje bez známky: dopis papeži můžete hodit do jedné ze žlutých schránek vatikánské pošty nefrankovaný. Nedostane ho sice pontifex sám, ale určitě skončí na psacím stole někoho z jeho personálu.

Mincovnictví

Ještě žádanější než poštovní známky jsou vatikánské euromince. Smlouva s italským státem umožňuje Vatikánu vydávat ročně euromince v nominální hodnotě 670 000 eur. V případě sedisvakance, Svatého roku a zahájení Ekumenického koncilu k tomu mohou přibýt ještě mince v hodnotě 201 000 eur. Vatikán se rozhoduje svobodně, v jakém rozsahu vyčerpá stanovený roční objem a jakou podobu bude mít národní strana jeho euro mincí. Například v roce 2002 bylo dáno do běžného peněžního oběhu 80 000 kusů ke každé z osmi mincí od jednoho centu po dvoueuro v hodnotě 310 400 eur. Kromě toho razí speciální mince a pamětní mince. Sběratelé si je mohou objednat přímo poštou u Úřadu pro filatelii a numismatiku. Na národní straně všech vatikánských eur je vždy zobrazen úřadující papež.

Nákupní ráj Vatikán

Vatikán je nákupním rájem pro zaměstnance Vatikánu a Svatého stolce a pro členy diplomatického sboru akreditované při Svatém stolci. Neexistuje tam daň z přidané hodnoty. Před vatikánskými čerpacími stanicemi se proto stále tvoří dlouhé fronty. Supermarket Annona, nedaleko Porta Sant’Anna, je proslulý kvalitním masem a čerstvými rybami a kdo má štěstí, dostane se i k »papežskému olivovému oleji« z hospodářství na území papežské letní rezidence Castel Gandolfo. V malém obchodním domě v nádražní budově jsou plné regály výrobků značek Armani, Gucci, Burberry apod. za dobré ceny. V nabídce jsou i doutníky, cigarety a destiláty, vše bez daně. Na podzim roku 2007 byl otevřen obchod s oděvy pro kněží a členy řádů. Bez daně lze nakupovat i v pobočkách řádových společenství v Římě. Méně omezen je přístup k vatikánské lékárně. Zde mohou recepty uplatnit také Římané. Je to zajímavé zejména z toho důvodu, že jsou zde k dostání i léky, které v Itálii nejsou povoleny. Kdo má odpovídající recept od lékaře, toho vpustí švýcarská garda a četníci do malého vatikánského státu.

Lékařská péče

Lékárna je částí zdravotnictví nejmenšího státu na světě. Zaměstnanci a jejich rodinní příslušníci mají vatikánské nemocenské pojištění. V paláci vedle supermarketu mají ordinační hodiny vatikánští zubaři, chirurgové a »obvodní« lékaři. Samozřejmě jsou k dispozici římští specialisté na základě dohod o spolupráci. Vatikán sice nemá nemocnici, zato dvě sanitky, které odvezou v nouzovém případě nemocné a zraněné do nedaleké nemocnice Santo Spirito, či v případě papeže na kliniku Gemelli. Tam je trvale rezervovaná jedna část v desátém patře v hlavní budově. Kromě vlastního nemocničního pokoje je tam zřízena kaple, malá kuchyňka, jakož i pokoje pro nejbližší spolupracovníky hlavy církve. Papež Jan Pavel II. musel pobýt na klinice Gemelli během svého sedmadvacetiletého působení desetkrát.

Doprava

Vatikán je spojen vlastním nádražím se sítí italských státních drah. Těžká bronzová brána, která dělí italské a vatikánské koleje, se však otevírá pouze několikrát do roka, neboť Vatikán uskutečňuje nákladní dopravu z větší části po silnici. Osobní přeprava je na vatikánském nádraží rovněž velmi vzácná. Naposledy jel vlakem papež Jan Pavel II. se zástupci dalších křesťanských církví a náboženství v lednu 2002 do Assisi k mírové modlitbě. Pravidelně se ve Vatikánu používá přistávací plocha pro vrtulníky. Když papež letí do své letní rezidence v Castel Gandolfo nebo vyráží na cesty po Itálii, používá vrtulník státní italské letecké pohotovosti. Ten startuje a přistává na heliportu ve vatikánských zahradách. Tuto možnost mají k dispozici i státní hosté. Dávají však zpravidla přednost příjezdu autem.

Vatikánský stát je aktivní nejen na zemi a ve vzduchu – minimálně teoreticky. Nemá sice přímý přístup k moři, přesto má povolení – podle barcelonské úmluvy z roku 1921 – k zámořským plavbám vlastními loděmi pod papežskou vlajkou. Leč Vatikán v současnosti nereflektuje na toto právo, které by mohlo být využito třeba pro humanitární potřeby.

»Svatý stolec je správní moloch«

Organizace kurie

Správa

Aby papež mohl plnit funkci hlavy katolické církve, má k dispozici rozsáhlý správní aparát: kurii. Skládá se z velkého počtu různých úřadů, které se dělí podle oborů a osob: státní sekretariát, devět kongregací, jedenáct papežských rad, tři soudy a pět dalších institucí. Těchto dvacet devět úřadů, zvaných také dikasterie, tvoří kurii v užším slova smyslu. K ní patří papežské akademie, papežské komise, vatikánská média (Rádio Vatikán, vatikánské noviny L’Osservatore Romano, Vatikánské televizní centrum, Vatikánské nakladatelství), Vatikánský tajný archiv, Vatikánská knihovna nebo Apoštolská dobročinná pokladna. Ke 31. 12. 2006 měla kurie 2 704 zaměstnanců: 773 kněžích, 331 členů řádů a 1 600 laiků. Měříme-li podle toho, že se jedná o centrálu společenství o počtu přes 1,1 miliardy katolíků po celém světě, je správní aparát relativně malý. Jan Pavel II. provedl poslední velkou reformu kurie a nově upravil a pevně stanovil v apoštolské konstituci Pastor Bonus z roku 1988, jakož i v generální reglementaci z roku 1992 úlohy a práci jednotlivých úřadů kurie.

Centrála – Státní sekretariát

Centrálou kurie je státní sekretariát. Vykonává koordinační a kontrolní funkci mezi různými dikasteriemi. V jeho čele stojí kardinál – státní sekretář, druhý nejvýše postavený muž katolické církve. Státní sekretariát se skládá ze dvou sekcí. Sekce pro obecné záležitosti pracuje jako státní kancléřství: podporuje papeže při plnění běžných úloh; zde se připravují a překládají papežské dokumenty. Tato první sekce udržuje kontakty s nunciaturami na celém světě a dohlíží na vatikánská média. Je oficiálním partnerem zahraničních vyslanců akreditovaných při Svatém stolci. V různých jazykových odděleních se zpracovávají materiály jednotlivých zemí. Sekci řídí arcibiskup, substitut, jenž je označován také jako ministr vnitra.

Pendantem je ministr zahraničních věcí – vedoucí druhé sekce »pro vztahy se státy«. Druhé sekci náleží diplomatické vztahy Svatého stolce s jinými státy, uzavírání konkordátů a podobných dohod, stejně jako i zastupování Svatého stolce v mezinárodních organizacích a na konferencích. Jsou-li jmenováni biskupové v zemích, v nichž platí konkordát, tak se to musí konzultovat s touto sekcí. Státní sekretariát s přibližně sto padesáti zaměstnanci je největší úřad Svatého stolce. Organizuje pravidelné schůzky se zástupci všech dikasterií. Činnost jednotlivých úřadů by se tak měla lépe sladit. Není to vždy jednoduché, protože někdy vznikají spory o kompetenci.

Kongregace pro nauku víry

Kongregace mají z velké části staletou tradici. Asi nejznámější úřad – Kongregace pro nauku víry – byl založen roku 1542. Z původního názvu Posvátná kongregace Svatého oficia ji tak přejmenoval papež Pavel VI. Mnozí ji znají díky slavným rozsudkům nad Giordanem Brunem a Galileo Galileim v 17. století. Její úlohou je v katolické církvi chránit a povzbuzovat nauku ve věcech víry a mravů. Dohlíží na teologický výzkum a hlídá, aby se slučoval s hlavními články katolické víry. Disciplinární oddělení zkoumá porušení disciplíny, morálky nebo uctívání ostatků. Tady postupuje kongregace podobně jako soudní dvůr. Sekce zpracovává i všechny případy pedofilie, v nichž panuje podezření, že jsou do nich zapleteni kněží. Podle směrnic, které vydal Vatikán v lednu 2001 po odhalení případů zneužití nezletilých v USA, platí: »Pokud má biskup nebo hierarcha i jen vágní informaci o trestním činu tohoto druhu, musí o něm po uzavřeném předběžném šetření informovat Kongregaci pro nauku víry.« V manželském oddělení se dikasterie kromě jiného zabývá rozlukou manželství s odlišnými vyznáními, je-li jeden partner katolík.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vatikán.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.