Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Stefan Kiechle

JEZUITÉ

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 4753. publikaci

Z německého originálu Die Jesuiten, Wissen was stimmt (ISBN 978-3-451-06100-4), vydaného nakladatelstvím Verlag Herder GmbH, Freiburg, v roce 2009, přeložila Dagmar Brejlová.

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín
Sazba a zlom Radek Vokál
Zpracování obálky Vojtěch Kočí
Počet stran 94
Vydání 1., 2012

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Stefan Kiechle, Die Jesuiten. Wissen was stimmt © 2009 Verlag Herder GmbH, Freiburg im Breisgau
Cover Layout: R·M·E Roland Eschlbeck
Czech edition © Grada Publishing, a.s., 2012
Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-247-3913-7

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7908-9 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7909-6 pro formát EPUB

Jezuité jsou církevním řádem, který již po mnoho generací probouzí velmi prudké reakce veřejnosti a je s ním spojena celá řada otázek. Byl tajnou armádou papeže? Usiloval o nadvládu nad světem? Byl nepřítelem osvícenství? Jakou roli vlastně hrají exercicie – jedná se „vymývání mozků“, nebo nabízejí cestu k jednoznačnému rozhodnutí? A jaký názor máme mít na jezuitskou údajnou vychytralost a úskočnost? Autor titulu Stefan Kiechle se zabývá historickými kořeny jezuitů, líčí začátky Tovaryšstva Ježíšova pod vedením Ignáce z Loyoly, objasňuje duchovní východiska řádu a neopomíjí ani jeho postavení v současnosti.

Autor
Stefan Kiechle, SJ, doktor teologie (narozen v roce 1960), byl studentským farářem a supervizorem noviců. V současné době působí jako duchovní a odborník na exercicie v Mannheimu. Přednáší v Mnichově na Vysoké škole filozofické.

Úvod

Mafiánský tajný spolek?

Snad žádný celosvětový počin nepodnítil tolik fám jako jezuitský řád. Jedni si ho vážili, ba dokonce jej uznávali jako vysoce efektivní »vojenskou moc« ve službách humanity a křesťanství, jiní ho odsuzovali nebo jím opovrhovali a považovali jej za mafiánský tajný spolek ve službách reakčních sil, jejichž cílem bylo podrobit si svět. Zakladatel řádu jezuitů, Ignác z Loyoly (1491–1556), znamenal pro první skupinu geniálního mystika a reformátora, který vedl katolickou církev do moderního světa, a pro druhou ztělesňoval intrikářského protikatolíka, který v severní Evropě potlačoval veškeré reformátorské tendence a chtěl docílit toho, aby si římská církev udržela autoritářské postavení, jemuž se těšila ve středověku. Historie jezuitského řádu je dlouhá a spletitá, plná křivolakých cest a oklik, pádů i opětovného nabývání sil.

A jaká je současnost? Je pro ni příznačný pozoruhodný obrat čelem vzad, který někdo přijímá s nadšením, jiný odsuzuje jako vedlejší produkt doby, další ho – ať záměrně, či mimoděk – pojímá jako nepodstatnou záležitost. V západním světě působí na mnohé nepříjemně též krize mladé generace a současný příliv nových členů. Některé lidi též popuzuje vztah řádu k papežovi, a především k osobní prelatuře katolické církve Opus Dei, čímž podněcuje řadu fantazií a spekulací.

Kde najdeme pravdu? Fámy a pomluvy obsahují zrnko pravdy, přesto se neobejdeme bez konkretizování, oprav a doplnění. Vzájemně si odporující názory navíc ve svém pojetí odhalují víc, než zamýšlejí. Klasický titul »Macht und Geheimnis der Jesuiter« (»Moc a tajemství jezuitů«), který spatřil světlo světa před osmdesáti lety, stále a vytrvale upoutává naši pozornost. V této knize uvádíme jednotlivé kapitoly obecně rozšířenými výroky a navazujeme na jejich souvislosti, abychom uvedli okolnosti na pravou míru a seznámili vás s tím, co jezuité za dlouhá staletí vybudovali. Rovněž tak čtenářům pomůžeme lépe pochopit a přijmout ducha a cíle jezuitského řádu.

Mannheim, květen 2009

Stefan Kiechle, SJ

Historický vývoj

Byl Ignác z Loyoly vojákem a dobyvatelem?

Zakladatel

Vlivná osobnost

Jezuité nemají pouze jednoho zakladatele, v roce 1540 založila řád skupina deseti mužů. Nově vzniklému společenství dali název Societas Iesu (tj. Tovaryšstvo Ježíšovo a odtud »jezuité«), protože zakladatelem a hlavou měl být právě Ježíš. Na základě latinského názvu si jezuité dodnes za své jméno uvádějí zkratku »SJ«. Jednu významnou osobnost však v začátcích řádu přece jen nacházíme: Ignáce z Loyoly, baskického rytíře a šlechtice (1491–1556). Jeho vliv byl tak silný, že se právem nazývá zakladatelem. Chceme-li jezuity skutečně pochopit, musíme se s jeho osobou blíže seznámit.2

Původ

Ignác z Loyoly se narodil na zámku Loyola, který patřil jeho rodičům. Zámek se nachází ve španělské části Baskicka. Byl pokřtěn jako Iñigo de Loyola a byl třináctým dítětem. Matka při jeho narození zemřela a vychovávala ho chůva. Vzhledem k tomu, že byl potomkem dávného rytířského rodu, byl veden k hodnotám a rituálům své kultury, i když v 16. století již byly dávno překonány. V té době se pěstovaly náboženské zvyky patrně bez duchovní podstaty, ale byly úzce spjaty se značně rozvolněnou morálkou, a to i v sexuální oblasti – Ignácův otec a také bratr i farář měli řadu nemanželských dětí. Rodinná čest a materiální statky však měly vysokou hodnotu a nezřídka je bylo třeba obhajovat půtkami a v případě potřeby i ozbrojenými střety se sousedy a nepřáteli obecně. Vzdělání nebylo příliš ceněné.

Kariéra na šlechtickém dvoře

Iñigo byl pohrobek, proto pro něj bylo třeba najít způsob obživy. Asi v patnácti letech byl jako páže poslán do Arévala na dvůr hlavního kastilského pokladníka, jímž byl Juan Velázquez de Cuéllar. Zde se Iñigo naučil psát, počítat, osvojil si dvorskou kulturu, chování, hudbu, naučil se rytířskému boji. Mladí rytíři totiž museli, byl-li jejich pán napaden, společně s ním do boje. Iñigo na skvostném dvoře poznal, co může obnášet světská moc a bohatství, ale když jeho pán v roce 1515 přišel o své postavení i bohatství a nedlouho poté zemřel v hořkosti, rovněž zjistil, že pozemská sláva je pomíjivá.

Mladinký Iñigo bezpochyby rozšiřoval řady nadaných, ctižádostivých a marnivých mladíků své doby. Chtěl proniknout do vyšších vrstev, docílit kariéry – povrchní hodnoty, jak sám později prohlásil. Navzdory rozšířenému názoru nebyl vojákem tělem i duší, jelikož vojáci byli verbováni a vyplácel se jim žold, anebo to byli lidé, kteří se stali válečníky proti své vůli. Naopak rytíře vždy k jejich pánům poutal úzký osobní vztah, skládali dobrovolnou přísahu věrnosti, nebyli placeni, ale mezi oběma stranami panovala povinnost vzájemné ochrany. Do boje se vydávali pouze v případě krajní nouze. Iñigo byl »hlavním povoláním« spíše správní úředník a dvořan.

Ve třiceti letech se Iñigo musel vydat do války. Společně s malou výpravou spolubojovníků bránil pevnost Pamplona proti přesile francouzských vojsk. Boj vypadal beznadějně, Iñigo se přesto neuvěřitelně odvážně vrhl do bitvy. Hned na začátku ho zasáhla koule z kanonu a rozdrtila mu nohu. Vůdce byl poražen a obléhatelé se vzdali. Iñigovi se dostalo náležitého ošetření a poté se vrátil domů.

Ze zranění se zotavoval dlouhé měsíce. Zraněná noha mu překazila vyhlídky na skvělou kariéru. Rozdrcené kosti nebyly ve správné pozici a bylo nutné je srovnat – kruté bolesti vydržel a nehnul ani brvou. Při rekonvalescenci se časem začal nudit. Rytířské romány coby běžné rozptýlení v Loyole nebyly k dispozici, proto se pustil do čtení duchovních knih: přečetl románové líčení Ježíšova života, sbírku legend o významných svatých, v nichž se seznámil se zázračnými příběhy o asketech a žalostných hříšnících.

Vnitřní proměna

Iñigo měl bujnou fantazii a při nekonečném denním snění si představoval, jak svatý v podobě hříšníka či prosebníka prochází světem. Zamýšlel se též nad svou předčasně ukončenou světskou kariérou. Při obou druzích představ prožíval radost a vnitřní svobodu, ovšem když myslel na svaté, doprovázela ho radost, i když už nesnil. Vyvodil z toho, že to, co se mu přihodilo, byla vůle Boží. Začal procházet postupnou vnitřní proměnou. Ke zděšení své rodiny po uzdravení opustil Loyolu a v oděvu anonymního prosebníka se vydal na pouť.

»Období prázdna«

Na Montserratu bděl v rytířském brnění celou noc před Černou madonou. Byl to běžný rituál jedinců, kteří se zasvětili Bohu. Absolvoval třídenní životní zpověď. Poté jedenáct měsíců žil jako prosebník v katalánském městečku Manresa. Toto »období prázdna« mu pomohlo k dosažení osobní zralosti. Po velkých vnitřních bojích – v těžkých podmínkách asketického radikalismu se ponořil do strachu z hříchů i do fantazií o vysvobození vlastního já – dospěl k hluboce duchovnímu životu. Silným podnětem pro něj bylo milosrdenství Boží, jak později uvedl ve svém životopisu. Docílil mystického osvícení a hluboké vnitřní svobody. Dřívější tendence k sexuálním dobrodružstvím a k agresivnímu chování nad ním ztratily moc.

»Pomáhat duším«

Jeho snem bylo žít ve Svaté zemi a být »blízko Ježíši«. Za dobrodružných okolností a neuvěřitelné chudoby doputoval do Jeruzaléma. Byl tam šťastný, ale nemohl v Jeruzalému zůstat, protože zvyšující se vliv islámu křesťany příliš ohrožoval. Proti své vůli byl odvolán od františkánů, kteří zde žili v bezpečí klášterů a svrchovaně dohlíželi na všechny katolíky, a vrátil se do Evropy. Sám sebe se ptal, jaký úkol má pro něj Bůh přichystaný. Odpověděl sám sobě: »pomáhat duším« (animas iuvare), tedy utišit naléhavou duchovní žízeň své doby. Církev 16. století byla totiž duchovně vyprahlá a procházela obdobím morálního úpadku, ale řada reformních snah uvnitř tradiční církve i za jejími hranicemi – reformace byla pouze jedním z mnoha dalších hnutí – usilovala o dosažení nápravy. Iñigo si uvědomoval tíživou situaci a hledal řešení.

Počátky studií

Nejprve si samozřejmě musel doplnit vzdělání. Začal studovat, což znamenalo, že ve 33 letech usedl do lavic s malými chlapci a učil se latinsky. Jeho prvním působištěm byla Barcelona. Zde mu studium financovaly zámožné dámy z vyšší společnosti. Později se přemístil do Alcaly a Salamanci. Měl jedinečný šarm: jako prosebník v oděvu žalostného hříšníka se zářivýma očima a vždy dobrou náladou dokázal lidi zaujmout. Lidé se na něj obraceli o radu v duchovních otázkách. Rady rozdával podle svých možností. Kvůli otrhanému oblečení ho však lidé podezřívali, že patří k nějaké kacířské sektě. Několikrát byl zatčen, dokonce se ocitl i před inkvizičním soudem. Vždy byl propuštěn, ale při »pomáhání duším« a doporučování rad v duchovních aspektech života mu situaci komplikovalo nedokončené studium.

Studium v Paříži

Záhy si našel přátele, kteří sdíleli jeho způsob života i ideály. Netrvalo však dlouho a vydali se jiným směrem, protože je přetěžoval a při jejich vedení se dopouštěl chyb. Nové přátele, kteří po jeho boku setrvali, získal teprve po zahájení studia v Paříži. Právě oni se stali motivací k založení jezuitského řádu. Paříž tehdy byla sídlem největší a nejvýznamnější univerzity na světě, byla městem na světové úrovni a takzvaná tavicí nádoba tehdejších duchovních proudů. Iñigo si polatinštil jméno na Ignác. V Paříži žil sedm let a opět začal studovat od samého začátku, protože nestačil aktuálním studijním požadavkům. Absolvoval dlouhé kurzy »Humaniora«, při nichž získal základy společenských věd, dále studoval scholastickou filozofii a v malé míře též teologii. Žil velmi chudě a na univerzitě budil svým vzezřením nežádoucí pozornost. Paříž se přesto stala odrazovým můstkem jeho dalšího působení.

Byl řád založen proto, aby umlčel protestanty?

Vývoj řádu z exercicií

Kdo se stal vůdčím duchem prvních členů? Iñigo si již v době rekonvalescence v Loyole psal poznámky o svých duchovních naukách. Zkušenosti v Manrese jeho duchovní založení ještě prohloubily. Rozvinul vlastní duchovní přístup, který popsal v knize »Duchovní cvičení« (exercitia spiritualia, též »kniha exercicií«). Kniha vznikla právě na podkladě prvních poznámek z Manresy. Iñigo je upravoval několik desetiletí. V době pařížského působení zpracoval základní prvky svého pojetí.

Duchovní cvičení

Exercicie představují zhruba hodinové cvičení, které se skládá z meditace a modliteb. Důraz je kladen na práci s představivostí, biblickými výjevy a obrazy a své místo zde mají též myšlenky, které Ignác formuloval na základě imaginací týkajících se rytířského světa. Cvičení působí na »duši«, vybízejí jedince k tomu, aby se s nimi ztotožnil, vytvářejí nové pojetí života, podněcují nové pocity a myšlenky, jsou motivací k osobní modlitbě. Na základě stanoveného sledu ústředních témat, dotýkajících se života a víry, jsou jedinci, kteří provádějí exercicie, vedeni k tomu, aby svůj život nově uspořádali podle Boha, aby svá životní rozhodnutí činili ve světle víry a aby jim vztah s Bohem přinášel útěchu a vnitřní klid. Exercicie v nezkrácené podobě trvají čtyři náročné týdny. V současné době trvá takovýto kurz pět až osm dní a probíhá v odloučení a tichu. Ignácovo dobové pojetí světonázoru a teologie bylo jazykem i formou uzpůsobeno tehdejšímu stylu života. Ignác se nechal vést tradicemi své doby a v knize exercicií nabídl čtenářům metodický a věcně pojatý postup duchovního růstu. Jeho text zůstává aktuální a reformátorský i pro novověkou katolickou církev a ani v dnešní době neztrácí na hodnotě.

Vznik řádu

Ignác věnoval soupis exercicií několika spolužákům v Paříži a tento počin v podstatě představoval vznik nového řádu. Po čtyřech týdnech náročných cvičení totiž jeho spolužáci zcela změnili svůj život: oddali se modlitbě, přijali chudý životní styl jako projev nesouhlasu se sekularizací (zesvětštění) církve. Čeho tím chtěli docílit? Stejně jako Ignác hodlali »pomáhat duším«, tj. založit víru na kázání, katechezi a vzdělávání, vést lidi, kteří usilují o duchovní růst, k příslušným cvičením a reformovat církev zevnitř, konkrétně její podstatu, jejího ducha. Těmito prvními vlaštovkami byli především Francouzi a Španělé; vzdálené Německo, kde právě vypukla reformace, jim bylo cizí. Boj proti reformaci tudíž v žádném případě nebyl hlavním cílem, i když se s tímto názorem často setkáváme. Je možné, že se vyvinul až později, po založení řádu, protože jednou z úloh samozřejmě bylo vypořádat se s reformací jak z teologického, tak i církevněpolitického hlediska. Řád se v tomto ohledu opřel o přístup papeže a prokatolickou víru. Sám Ignác vždy nabádal ostatní k tomu, aby s protestanty zacházeli vlídně.

Staré polemiky zcela opomíjejí, že kromě rozdílů mezi počáteční fází reformace jezuitů a reformátorů existují i mnohé shody: jezuitský kněz by měl být, podobně jako pastor reformace, vzdělaný, věřící a autentický kazatel a člověk, který pečuje o duše ostatních. Neměl by být pomyslným vyznavačem kultu a zprostředkovatelem svátosti, která je mylně pochopená a pojímaná jako něco magického. Do centra náboženského života se nově prosazuje Bible. Exercicie se ve značné míře orientují na postavu Ježíše a na vztah k němu – naopak reformace klade větší důraz na psané slovo, ačkoli i jejím hlavním tématem je Ježíš Kristus.

Jsou jezuité armádou papeže?

Sliby skládané papeži

Přísaha

Sedm mužů kolem Ignáce žilo a studovalo v Paříži podle společných ideálů. Chtěli být blízko svému pánu Ježíšovi a stát se kněžími. Kněžské povolání totiž bylo nezbytným předpokladem »duchovní péče« o druhé. Dne 15. srpna 1534 složili v kapličce na Montmartru u Paříže slib: budou žít v chudobě a mravní neposkvrněnosti, nechají se vést požadavky Jeruzaléma, a kdyby tato cesta nebyla možná, budou k dispozici papežovi v Římě. V této chvíli tedy opět ožil Ignácův jeruzalémský záměr: žít v Ježíšově zemi a »pečovat o duše«. Vzhledem k tomu, že možnost přesídlení nebyla příliš reálná, počítala přísaha s jakýmsi náhradním cílem: tyto duchovně rozvinuté a akademicky vzdělané kněží měl papež pověřovat úkoly a vysílat je na pomoc potřebným. Život v chudobě a mravní neposkvrněnosti byl pro oddané a zapřisáhlé kněží normou. Souvěrci však v tomto okamžiku ještě nepomýšleli na založení řádu, a datum přísahy proto datu založení řádu neodpovídá.

Vysláni univerzálním pastýřem

Slavná přísaha papeži – prohlášení, že se jím nechají vysílat – tedy časově i věcně předchází založení řádu. Jejím hlavním obsahem není závazek, že jezuité budou teologicky či politicky zastávat názory svaté stolice, nýbrž že se mohou vydávat do světa, aby plnili zadané úkoly. Úkoly se pochopitelně mají nést v pojetí vysílajícího podnětu, ovšem nesmějí opomíjet ducha a styl jezuitů. Proč se jezuité obrátili právě na papeže? V 16. století si starý svět podrobil ten nový a bylo zjevné, že misionářství skýtá netušené pole působnosti, protože v Novém světě ještě nepanoval církevní život, nepůsobili tam žádní biskupové ani kněží, kteří by šířili víru. Navíc se rozsáhlé oblasti v severní Evropě začínaly odpoutávat od pravé víry – což byl z pohledu přísného katolíka neuvěřitelný skandál. Papež v protikladu k biskupům, kteří zodpovídali za svá biskupství, zastával roli univerzálního pastýře pečujícího o víru všech lidí. Vzhledem k tomu, že papežové v období renesance obývali bohaté dvory a měli k dispozici spoustu dvořanů, ale žádné kvalifikované diplomaty ani »pečovatele o duše«, které by mohli vyslat do pohanských či víru ztrácejících končin, byli pro ně lidé jako jezuité přímo spásou.

Armáda papeže?

Papežové podobně přistupují k jezuitům dodnes. Jezuité spravují patrně největší a nejlepší papežskou univerzitu v Římě. Je jí Pontificia Università Gregoriana (Papežská univerzita Gregoriana) a vzdělává podstatnou část vedoucích osobností světové církve. Jezuité se zabývají vědami a dobovými proudy, v misijních oblastech rozvíjejí církevní život atd. Představa, že jsou armádou papeže, zní vojensky a zcela neodpovídá realitě, protože – jak jsme si uvedli – jezuité nejsou vojáci a neoperují světskými nástroji moci. Na druhou stranu dodnes ve službách papeže zavádějí a používají duchovní a intelektuální zbraně.

Založení řádu

Jak vlastně došlo k založení řádu? Po roce čekání se definitivně ukázalo, že přesídlení do Jeruzaléma nebude možné. Ke slovu proto přišel jiný plán: souvěrci, v té době již vysvěcení kněží, se přemístili do Říma a nabídli své služby papežovi. Čekání strávili v severní Itálii a samotnou cestu do Říma využili k intenzivnímu duchovnímu zrání. Opět absolvovali exercicie a jejich prostřednictvím potvrdili své poslání. Před branami Říma v kapličce La Storta měl Ignác při modlitbě vizi, v níž spatřil Boha Otce. Svěřil Ignácovi Ježíše jako spolupracovníka. Ignác tuto vizi pojal jako božské potvrzení svého poslání. Papež své nové pomocníky po jejich příchodu do Říma vřele přijal. Jezuité začali v Římě vést kázání, pečovali o neutěšenou sociální bídu, pořádali katecheze pro děti i dospělé, pomáhali, kde bylo třeba, a brzy se pověst o nich začala šířit. Lidé je označovali za »reformované kněze«.

Netrvalo dlouho a papež vyslal několik souvěrců do dalších italských měst a na další místa: jejich úkolem bylo reformovat zpustlé kláštery, vést diplomatická jednání, vyučovat a kázat. Skupina souvěrců se začala tříštit a hrozilo nebezpečí, že se rozpadne. Všech deset souvěrců proto zvažovalo, zda složí slib jednoty, anebo se každý z nich vydá dál vlastní cestou. Jednání trvala několik měsíců, souvěrci hledali odpověď též v modlitbách a snažili se zjistit, jak zní vůle Boží. »Svazek jednoty« by přinesl nutnost stanovit neměnnou strukturu, patřil by k němu vůdce, povinná přísaha a stanovy. Jednoduše řešeno by bylo nutné založit to, co se v tradičním pojetí nazývá řádem.

27. září 1540

Hlas souvěrců nakonec zazněl jednoznačně: založí řád. Pravidla společnosti v písemné podobě předali papežovi ke schválení. Ve Vatikánu však narazili na odpor – nové pojetí řádu bylo pro mnohé neuchopitelné –, takže jednání ve výsledku trvalo více než rok. Teprve až 27. září 1540 obdrželi vytouženou papežskou bulu, jinak řečeno souhlas. K tomuto datu byl založen jezuitský řád. Ignác byl v roce 1541 zvolen prvním generálním představeným a tento úřad zastával až do své smrti 31. července 1556.

Odklon od klášterních prvků

Úkolem nového řádu bylo na podnět papeže cestovat po světě a pomáhat potřebným. Začala se objevovat nová témata: jezuité se nezabývali klášterními prvky, jako je klauzura, oděv, sborová modlitba, klášterní kázeň, stabilitas ani nekladli důraz na setrvávání na jednom místě. Tato nová papežská moc byla mobilní, vysoce vzdělaná, pohotově se přizpůsobovala cizím zemím i kulturám, byla otevřená všemu novému, měla efektivní organizaci a byla nakloněna reformaci – jednoduše řečeno pro ni bylo příznačné to, co vyžadovala tehdejší moderní doba.

Řídili jezuité jako soukromí zpovědníci evropskou politiku?

Jezuité a politika

V roce 1540, v okamžiku založení nového řádu, čítali jezuité deset mužů, ale zanedlouho přijali četné žádosti nových uchazečů. Za šestnáct let, po Ignácově smrti, jich bylo již tisíc. Dnes bychom řekli, že jejich koncept zaznamenal přesvědčivý úspěch. Jezuité totiž nabízeli pomoc v nouzi tehdejší doby. Vedl a posiloval je Duch svatý, jak bylo tehdy sdělováno, a směřoval je k neobyčejně plodnému působení. V roce 1548 vyšla poprvé Kniha exercicií, která byla určena pouze členům řádu a sloužila jako duchovní základ jezuitů. Řád sestával z pestré škály osobností a jeho členové žili poměrně individuálním způsobem. Ačkoli je nespojovaly vnější projevy jako oděv, kláštery či nápěvy, tatáž zkušenost s exerciciemi je pevně stmelovala.

Budování kolejí

Netrvalo dlouho a začalo se ukazovat, že nezbytnou součástí snah, jejichž cílem bylo povznesení v mnoha ohledech sekularizované, morálně a duchovně těžce sužované katolické církve, je vzdělávání. Jezuité proto začali na různých místech Evropy budovat koleje. Nejprve je provozovali jako bezplatné školy pro nadané chlapce. Studenti se rozvíjeli vědomostně, osobnostně i duchovně – v duchu exercicií. Jezuité kladli důraz na humanistický ideál vzdělanosti, ačkoli obsah studií stále odpovídal katolické tradici a teologie se nesla v pojetí středověké scholastiky. Podle dnešních měřítek se vyžadovala přísná kázeň; efektivní pedagogika se rozvíjela v moderním duchu. Zanedlouho se koleje prosadily též na univerzitách. Studenty byli jak mladí členové řádu, tak nadaní muži, kteří k řádu nepatřili. Absolventi zastávali klíčové pozice ve státní správě, společnosti a církvi. Vzdělávání žen v tehdejší době nepřicházelo v úvahu.

V době rozkvětu, tedy v 17. a 18. století, bylo v Evropě na pět set kolejí a další se nacházely v misijních oblastech v zahraničí. Takovýto rozvoj vzdělanosti zajišťoval jezuitům určitý vliv, ale setkal se i s protivníky a závistivci. Kolej byla obvykle založena na podnět světské moci – správy města, knížete, krále apod. –, aby pozdvihla úroveň vzdělání. Na pomoc byli přizváni jezuité. Svého úkolu se chopili až po zajištění financí ze strany zadavatele. Často vznikl vedle koleje kostel, který občanům sloužil jako místo duchovní péče.

Zpovědník na dvoře

Řada evropských knížat a králů povolávala jezuity jako poradce a zpovědníky. Díky jejich vysokému vzdělání a nestrannosti mohli jezuité tyto mocné jedince v dobách, jimž vládla konfesní roztříštěnost a absence dalšího směru, doprovázet v otázkách víry i znalostí. Je samozřejmé, že se mnoho jezuitů při pobývání na dvoře ponořilo do obojakosti, změnili svůj životní styl nebo začali zastávat vyhraněnější názory na určitá politická témata. Řád proto na některých místech pozbyl své vážnosti, ale z celkového pohledu měli dvorní zpovědníci na ostatní záležitosti menší vliv, než se předpokládalo.

Politika jezuitů

Jak zněla politika jezuitů v prvních stoletích své působnosti? Ve stručnosti bychom se měli zmínit o těchto oblastech:

- Na konfesně sporných územích se méně snažili přímo působit na církev – ačkoli ve vzájemné polemice časem přišlo ke slovu samozřejmě i toto téma –, prioritně se soustředili na rozvoj vzdělanosti a na duchovní péči, aby podpořili opětovný rozmach katolické církve a jeho udržení. V katolických oblastech přispěli těmito prostředky k reformě církve.

- Jezuité se ve vysoké míře zabývali »multiplikátory«: obraceli se na tehdejší vedoucí elitu, podporovali její vzdělávání a etický i duchovní rozvoj, aby více prosazovala křesťanské hodnoty a ideály. Sami za sebe odmítali mocenskou strukturu, především církevní (např. biskupství).

- Autentickým způsobem života a obětavou prací působili věrohodněji než jiní církevní hodnostáři, takže dosahovali znatelnějších výsledků.

- Žili a pracovali ve všech sociálních vrstvách, pečovali též o nemocné v tehdejších nemocnicích, o prostitutky, hladovějící i o děti na ulicích.

- Jejich »zbraněmi« byly především kázání, exercicie, vyučování, duchovní doprovázení a poradenství, sociální péče a diplomatické mise.

Šířili jezuitští misionáři katolický způsob myšlení?

Misie v Asii

František Xaverský

Jedním z prvních a nejvýznamnějších Ignácových souvěrců byl Francisco de Xavier. Během studií v Paříži spolu sdíleli pokoj. Poté, co s ním Ignác absolvoval exercicie, tento mladý, hloubavý, nadaný a ctižádostivý šlechtic z Navarry radikálně změnil svůj život a odevzdal se Ignácovi.

Začátek misie

Nově objevené světadíly způsobily Evropě šok. Záměrem bylo podrobit si pohanské národy a získat je pro křesťanskou víru. Ignác již od svých studií považoval za jeden ze svých úkolů misijní činnost, ovšem tehdy k ní neměl příležitost. Až v roce 1539 hledal portugalský král Jan III. misionáře pro svá území v Indii. Ignác zvolil jednoho ze svých kolegů, ovšem on se svého úkolu na poslední chvíli nemohl zhostit, a tak Ignác vpodvečer odjezdu oslovil Františka Xaverského. Sice věděl, že se již nikdy nebude moci vrátit domů, přesto okamžitě souhlasil. Přes Lisabon se vydal do Goy, poté na ostrovy Maluku a odtud do Japonska. Chtěl doputovat do Číny, ale v roce 1552 zemřel na ostrově Sancian (San Čoan), před branou Číny. V Indii, a především v Japonsku zaznamenal neobyčejný úspěch, pokřtil desetitisíce lidí a podařilo se mu zasadit kořeny křesťanství tak hluboko, že se v Japonsku udrželo velmi dlouho i navzdory potlačování. Vášnivé dopisy, které posílal domů, kolovaly po Evropě a dokázaly nadchnout celé generace mladých misionářů. Jeho snahy zachránit pohany před věčným zlem prostřednictvím pokřtění jsou dnes z teologického hlediska zarážející, přesto se stal zakladatelem novověké tradice misionářství, jejím svatým a vzorem.

Zásady akomodace

František Xaverský a následné generace jezuitských misionářů používali princip »akomodace« (přizpůsobení): zohledňovali kulturní situaci a mentalitu národů a s těmito entitami zacházeli jako s cennými hodnotami. Misie nepojímali jako poevropšťování. Misionář se nejprve seznámil s kulturou hostitelské země, a teprve pak rozhodoval o tom, které aspekty křesťanství s ní jsou a nejsou slučitelné. Mocenské působení dobyvatel bylo překonáno; duchovní a kulturní dědictví cizích národů bylo respektováno a začleňováno do misijní činnosti.

Misie v Číně

Proces zkulturňování a šíření povědomí o evangeliu dospěl i do Číny. Působili zde vynikající jezuité jako páteři Matteo Ricci (zemřel roku 1610) a Adam Schall von Bell (zemřel roku 1666). Byli učenci a prostřednictvím práce na poli optiky a astronomie vstupovali do dialogu s domovskou elitou. Ricci sepsal své znalosti v čínštině a ohromil tím čínské kolegy. Schall povýšil na dvorního astronoma a zdokonalil čínský kalendář. Misie v Číně vzkvétala a v roce 1720 dosáhl počet katolíků v Číně tří set tisíc.

Spory ohledně ritů

Tuto éru ovšem ukončil »spor o rity«, který začal otázkou, zda čínští křesťané mohou podle tradice své země i nadále uctívat zemřelé předky či nikoli. Jezuité tuto tradici podporovali, protože ctili pravidla čínské kultury a rity považovali za civilní akt – alespoň tak jej praktikovaly měšťanské vrstvy. Dominikáni a františkáni však vystoupili proti, protože je vnímali jako nábožensko-pohanské úkony a zastávali názor, že je provozuje pouze prostý národ. Žebraví mniši šířili křesťanství oděni v kutnách a se zdviženým krucifixem, aby radikálně odlišili staré myšlení od nového. Jezuité zase vystupovali v mandarínském rouchu a s optickým vybavením, aby v roli elitních vědců rozvíjeli dialog s domovskou elitou. Řím nakonec rozhodl spor o rity v neprospěch jezuitů a tento počin se stal jednou z příčin selhání čínské misie.

Cesta prostřednictvím zkulturňování

»Šířili« jezuité víru? První rozsáhlé a nesporné zkulturňování v rámci křesťanství trvalo několik prvních staletí, během nichž docházelo k opuštění židovsko-palestinské kulturní oblasti a nastával přechod do řeckořímského světa. V 16. století se jezuité chtěli v nových kulturách vydat podobnou cestou. Historie následných misií byla bohužel strastiplná a úzce spjatá s eurocentrismem a až příliš násilným kolonialismem, proto misionáři mohli šířit víru pouze povrchně. Dnes se na různých místech světa nepohybují pouze jezuité a proces zkulturňování se prohlubuje. Ve výsledku dochází k příliš širokému, nebo naopak příliš malému přizpůsobení a také se objevuje propast mezi opouštěním křesťanské podstaty a dogmatickou indoktrinací. Jezuité sice na cestě svých dějin občas neodhadli své cíle zcela přesně, ale to neodporuje jejich principiálně správnému poslání.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jezuité.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.