Markus Heitz v nakladatelství

FANTOM Print

Trpaslíci

Trpaslíci

Válka trpaslíků

Pomsta trpaslíků

Osud trpaslíků

Legendy alfů

Spravedlivý hněv

Ulldart – Doba temnoty

Stíny nad Ulldartem

Řád vysokých mečů

Znamení temného boha

Unter den Augen Tzulans *

Ritus

Sanctum

* Připravujeme, české názvy budou upřesněny

FANTOM Print

2011

Copyright © 2004 Piper Verlag GmbH, München

Translation © Zdeněk Sladovník

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-134-1

ISBN 978-80-7398-455-7 ePub

ISBN 978-80-7398-456-4 mobi

DRAMATIS PERSONAE

ULSAR A GRANBURG

Lodrik Bardri¢: kabcar Tarpolu

Stojko Gijuška: kabcarův důvěrný rádce

Valjakov: kabcarův tělesný strážce

Ijuša Miklanovo: tarpolský brojak, Lodrikův přítel a rádce

Norina: dcera Miklanova, brojačka

Matuc: mnich Ulldraelova řádu

Belkala: kněžka kensustriánského boha Lakastry

Nerestro z Kurašky: příslušník Řádu vysokých mečů, vyznavač boha Angora

Herodin z Batastoje: Nerestrův důvěrný přítel, příslušník Řádu vysokých mečů

Tarek Kolskoj: tarpolský hara¢

Aljaša Radka Bardri¢ová: Lodrikova sestřenice, vasruca Kostroma a kabcara

Mortva Nesreca: kabcarův rádce

Hemeròc: Nesrecův přisluhovač

Paktaï: Nesrecova přisluhovačka

Chos Jamosar: cerêl na ulsarském dvoře

Soša: dívka z Ulsaru

VLÁDCI A DIPLOMATÉ

král Perdór: vládce Ilfarisu

Fiorell: dvorní šašek a Perdórův rádce

Moolpár Starší a Vyvú ail Ra’az: kensustriánští vyslanci

Sarduijelec: velvyslanec Borasgotánu

Fusuríl: velvyslanec Hustrabánu

Mero Tafur: velvyslanec Aldoreelu

Parai Baraldino: commodore, obchodník a vyslanec Palestánu

Fraffito Tezza: Baraldinův adjutant

Alana II.: regentka Tersionu

Arrulschán: kabcar Borasgotánu

Tarm: král Adoreelu

Telisor: Tarmův syn

ZAKÁZANÉ MĚSTO

mistr Hetrál: lukostřelec a velitel oddílu střežícího okolí Zakázaného města

Tarmann Nurk: Hetrálův zástupce

Pashtak: bahenní bestie, člen shromáždění

VOJÁCI A PŘÍSLUŠNÍCI ARMÁDY

Sinured: legendární válečný kníže

Osbin Leod Varész: Sinuredův stratég

Widock: Varészův přisluhovač

Faïs-bar-Lamshadai: Tei-Sal (vrchní velitel)

J’Maal: velitel tersionského kontingentu

OSTATNÍ

Varla: kapitánka pirátů

Torben Rudgass: rogogardský korzár

Farron a Ollkas: dva kensustriánští astronomové

Lom T’Sharr: velitel městské stráže v Baiuze

L’Xarr: shadoka Alany II.

PROLOG

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TERSION,
HLAVNÍ MĚSTO BAIUGA,
LÉTO 443 P. S.

Oba muži zůstali stát pod žhavými paprsky sluncí ve vzdálenosti zhruba padesáti kroků od sebe, pohlédli jeden na druhého a pozvedli ruku na pozdrav.

První z nich si zvolil na ochranu lehkou, pohyblivou kroužkovou košili, zatímco jeho protějšek sáhl po stabilnější, ale zároveň i nepoddajnější plátkové zbroji. Obličeje obou soupeřů zakrývaly hrncové přilby.

Vedle obou mužů stál po levé straně malý stolek, zabořený do písku oválné arény, na němž ležela středně těžká kuš a vedle ní tři šipky.

Po zaznění krátkého signálu z trumpety se oba kontrahenti probrali z nehybného postoje.

Muž v kroužkové košili sáhl po kuši a pomocí navijáku začal tětivu kousek po kousku napínat.

Když zpocený vložil do hlavně první šipku, dospěl jeho protivník s tenkou spletenou tětivou právě do poloviny vzdálenosti ke kovovému trnu, o nějž se kuše napínala.

Šipka prosvištěla vzduchem a zabořila se do pancíře chránícího soupeřovo rameno. Zasaženému uklouzlo krátké bolestné zaúpění a na chvíli se zarazil. Po několika málo okamžicích však pokračoval v práci, zatímco se mu po levém nadloktí řinul široký, rudý potůček krve.

Muž v kroužkové košili nespokojeně zaklel a začal opět napínat kuši.

Protivník se se skřípěním zubů napřímil. Zranění mu působilo při míření viditelné potíže, bylo dokonce tak vážné, že musel hlaveň opět sklonit. Levá paže se mu příliš třásla, takže se odhodlal pokoušet štěstí tím, že si zbraň přehodí do druhé ruky. Díky tomu ovšem přišel o časový náskok a tím i o výhodu.

Oba muži současně pozvedli zbraně a téměř ve stejný okamžik stiskli spouště. V obou případech však střely minuly cíl a bezvýsledně se zabořily do světlého písku několik metrů za stojícími protivníky.

Oba se snažili kuši co nejrychleji dobít a i tentokrát byl muž v kroužkové košili tím, kdo byl rychlejší. Supěl námahou, pak pozvedl hlaveň a zamířil, ale než stiskl spoušť, musel chvíli počkat, až se mu zklidní dech. Jeho poslední šipka prorazila kovovou zbroj, střela se do poloviny zabořila do pravé strany soupeřova hrudníku.

Tentokrát protivník hlasitě vykřikl, napnutá zbraň mu vypadla z rukou a spadla do písku, muž se bolestí zhroutil do kolen.

Po chvíli roztřeseně uchopil zbraň do pravé ruky, zapřel se levou nohou o zem a podložil si kuši kolenem. Ztěžka popadal dech, ale podařilo se mu kuš opět napnout. Mířil protivníkovi na hlavu, ten musel zůstat na místě a nehybně čekat, dokud jeho sok nevystřílí poslední šipky. I kdyby tato rána nezasáhla cíl, soupeř měl pořád ještě v zásobě poslední pokus.

Tětiva zadrnčela, vystřelila vpřed a propůjčila dřevěnému dříku i železnému hrotu patřičnou rychlost. Po krátkém letu vzduchem pronikly vybroušené hrany šipky nechráněným krkem druhého muže. Ten zachrčel a padl k zemi.

Po několika málo okamžicích se i muž v plátkové zbroji převrátil na záda a zůstal ležet v písku. Mrtvý. Druhé zranění bylo příliš vážné.

Po krátké fázi hrobového ticha začal dav v aréně nadšeně ryčet, tleskat, jásat a pískat. Podívaná, jaké se mu za ne zrovna levný peníz dostalo, ho doslova nadchla.

Fraffito Tezza, živý palestánský dar regentce Tersionu, potřásl hlavou a zhluboka si povzdechl. Postával ve stínu velkého sloupu na samém okraji arény, opíral se o metlu a jako každý den se znovu a znovu divil nezměrné hlouposti zdejších obyvatel.

Za prvé ho nepřestávali udivovat bojovníci a bojovnice, kteří proti sobě v tersionské aréně znovu a znovu nastupovali a přicházeli o život mnohem dříve, než zřejmě sami předpokládali. Za druhé se divil i návštěvníkům pasoucím se na někdy více, někdy méně mučivé smrti druhých. Jaké potěšení jim krvavé divadlo přinášelo, o tom ho již téměř půl roku dennodenně přesvědčoval neutuchající, nadšený jásot mas.

Na druhé straně by ovšem rozhodně nic nenamítal, kdyby zde v aréně spatřil nastupovat Baraldina, muže, který ho „daroval“ tersionské královně Alaně.

„Dělej,“ nařídil jeden ze strážných, stojících u vchodu do arény, palestánskému důstojníkovi a kývl hlavou směrem k oběma mrtvolám.

„Už jdu,“ odvětil Tezza, odšoural se do středu písčité plochy, sejmul třírohý klobouk a hluboce se uklonil, jako vždy formálně naprosto dokonale a s mimořádnou elegancí.

Publikum milovalo výstupy tohoto mezitím již nejslavnějšího zametače, jakým se aréna kdy pyšnila.

V nápadném brokátovém kabátci, kalhotách sahajících do půli lýtek, bílých punčochách a sandálech se Palestánec vyjímal jako pestrobarevný pták v hejnu bílých holubů. Ani v těch největších vedrech nesundával paruku, a přestože se mu pot řinul po obličeji proudem, zachovával si Fraffito Tezza patřičnou důstojnost. Věděl, že Tersionci se na něho dívají jako na něco podobného dvornímu šaškovi, ale pokud ho přitom všichni nechávali v klidu, bylo mu to docela vhod.

Zatímco několik otroků vleklo mrtvé bez jakýchkoliv okolků ven z arény, oháněl se Palestánec metlou a zasypával krvavé stopy čerstvým pískem, dokud nebyly skvrny zcela zasypané.

Za půl roku se odsud dostane pryč. A bez ohledu na to, co by mu pak mohlo hrozit, dostane od něj jeho nadřízený, Parai Baraldino, při nejbližším setkání pořádnou facku. Nebo hned dvě. Za ponížení, jaké si musel v cizí zemi vytrpět, mu jeho krajan důkladně zaplatí.

Palestánec vykonal uloženou práci, předvedl další pukrle, což mu vyneslo potlesk a smích přihlížejících návštěvníků, a zvolna se opět odšoural do stínu sloupu. Z bezmračné oblohy nelítostně pálila na jižní končiny Ulldartu obě slunce.

„Máš jít dolů, do katakomb,“ nařídil mu strážný. „Musí se vyčistit cisterna. A naplnit nádrže s vodou, aby se bojovníci mohli po zápase umýt.“

„Dobře,“ odpověděl Tezza jako vždy, přehodil si pracovní nástroj přes rameno a vydal se dolů do chladné podzemní říše, rozprostírající se pod arénou.

Tam se nacházely jak klece pro různá exotická zvířata a bahenní bestie, nasazované do bojů s otroky, tak i příbytky mužů a žen, kteří kvůli vidině trochy peněz usilovali jeden druhému o život. A využívali přitom té nejroztodivnější sbírky zbraní, jakou palestánský důstojník kdy spatřil.

Meče všech tvarů a velikostí, koule, kopí, oštěpy, štíty, sítě a celá řada dalších zbraní, které ani neměly jména nebo se jmenovaly tak, že si jejich názvy nedokázal zapamatovat. Vedle nich se valily pískem všemožné povozy, jako například bitevní vozy a podobné. Potrubní systém, který sem vedl z přístavu, navíc umožňoval zaplavit arénu vodou, přestože to byl hodně náročný a drahý proces. Díky němu se zde však mohly odehrávat i souboje na lodích. Aby byly zápasy napínavější, byli otroci vycvičeni ke stavbě dodatečných překážek a krytů.

V aréně vládl jednoduchý princip: zápasit mohl kdokoliv. Peníze, které si dobrovolní zápasníci mohli vydělat, lákaly prosté sedláky, bývalé otroky nebo dobrodruhy, všichni však rychle poznali, že zápas s jedním z regentčiných vojáků není procházka růžovou zahradou. Jestliže napříč všem předpokladům vyhrál některý z těch šílenců, získal odměnu osmdesát krejcarů. Pokud mu to nestačilo a odvážil se nastoupit i do dalšího zápasu a opět vyhrál, vydělal si dvojnásobek.

Vedle dobrovolníků zápasili v aréně otroci, jimž se nabízela naděje, že pokud přežijí určitý počet „střetů“, budou propuštěni na svobodu, a dále také profesionální zápasníci. Ti si říkali „shadoka“ a jejich výkony se odrážely na umístění na žebříčku. Někdy bojovali jeden proti druhému, jindy ve dvojicích nebo ve větších skupinách. To, jestli některý zápasník v aréně zemře, záleželo výlučně na protivníkových rukou.

Regentka samotná měla k dispozici deset takových mužů a žen, k nim bylo nutné připočíst asi třicítku dalších bojovníků, podporovaných různými zámožnými tersionskými rody.

Každá bohatá rodina považovala za povinnost, aby jejich dům hájil v aréně nějaký shadoka. Na výsledky zápasů se samozřejmě uzavíraly sázky, což zajišťovalo další příjmy.

Žebříčku nejlepších zápasníků momentálně vévodil jistý K’Tar Tur jménem L’Xarr. Byl albín a bojoval jménem regentky Alany. Jeho dvěma prapodivně tvarovaným mečům dosud nedokázal vzdorovat žádný z protivníků. Za rovnocenné soupeře by bylo možno považovat snad jen jednoho neznámého Kensustriánce s nevyslovitelným jménem, bojujícího na vlastní pěst i účet, a obrovitého černého Angoránce, kterého s sebou do Tersionu přivedl regentčin manžel.

Tezza si mezitím nahospodařil, aniž by to kdokoli postřehl, nezanedbatelnou sumičku peněz. Často se zapojoval do sázení, protože pokud někdo měl přesné informace o nadějích jednotlivých bojovníků na úspěch, byl to právě on. Vždyť prakticky žil přímo mezi nimi. Pozoroval a poslouchal, co se kolem něho děje, a jako protřelý obchodník brzy zjistil, kde má který zápasník slabiny a kde přednosti. Na základě těchto znalostí byl schopen s dost značnou přesností odhadnout výsledek většiny „střetů“.

Volným krokem kráčel klenutými chodbami směrem k velké cisterně, kterou musel pravidelně kontrolovat, zda v ní není špína a jestli je tam dost vody. Přitom si vesele pohvizdoval.

Tezza přesně věděl, kdo žije za jednotlivými dveřmi, kolem kterých musí projít. Podle umístění na žebříčku a věhlasu jednotlivých shadoka panoval v některých místnostech téměř nestydatý luxus. Otroci, zavření v hromadných ubytovnách až dole v podzemí, měli naproti tomu smůlu.

Dveře muže, který stál v současnosti na samém vrcholu žebříčku, byly jen přivřené. K Palestánci nejasně doléhal zvuk několika hlasů, zabraných do rozhovoru.

Tezzův obchodní duch rázem zbystřil pozornost. Pravděpodobně se domlouvají na některém z následujících zápasů. Možná se při troše štěstí dozví něco, na čem by při budoucích sázkách mohl slušně vydělat.

Po špičkách se připlížil k místnůstce, rukou si zakryl pravé ucho, aby se mohl plně soustředit na to, co zaslechne v levém.

Zklamaně však zjistil, že K’Tar Tur hovoří jazykem, jemuž lidé říkají „temná řeč“ a kterému vůbec nerozuměl, stejně jako naprostá většina obyvatel kontinentu. Jenže nejlepší shadoka najednou přešel do ulldartštiny.

„Vím, že naší řeči skoro nerozumíš. Ale jsi jedním z nás a budeš se ji muset naučit. Nikdo kromě nás jí neumí mluvit, proto si můžeme být jistí, že se nikdo nedoví, o čem hovoříme.“

Tezza se ušklíbl.

„Budu se snažit,“ pronesl zkroušeným hlasem muž, na něhož Palestánec neviděl. „Ale už dlouho jsem nebyl u rodiny, proto…“

„Nic se neděje. My tě ji naučíme,“ uklidňoval ho úspěšný bojovník. „Nuže, vyprávěj.“

„Říká se, že Sinured, předek nás všech, se prý opět vrátil.“

Po tomto sdělení zavládlo v místnosti za dveřmi hrobové ticho. Důstojníkovi přejel po zádech mráz.

„Kdo to povídá?“ vyzvídal L’Xarr nedůvěřivě.

„Přicházím rovnou z Tûrisu a můžu vám všem jenom potvrdit, že v takzvaném ‚Zakázaném městě‘ se dějí velké věci. Bahenní bestie se tam hrnou po stovkách a čistí ruiny od všeho toho, čím zarostly, jako by se připravovaly na něco velkého, co bude zanedlouho následovat.“ Vypravěč hovořil rychle a vzrušeně, bylo jasně poznat, že je těmito novinkami nadšený. „A dva rybáři na vlastní oči viděli, jak se před turîtským pobřežím noří z moře Sinuredova galéra. Bratři, náš předek je opět naživu! Tzulanovi budiž vzdán dík!“

V místnosti se vedle dvou mužů, kteří právě hovořili, nacházeli další muži a ženy. Všichni se najednou začali mezi sebou tiše bavit temnou řečí.

„Přiznávám,“ řekl po chvilce regentčin bojovník, „že cítím vnitřní tlak, který mě nabádá, abych odešel z Tersionu a vydal se na sever. Až dosud jsem nevěděl proč. Jenže po těchto novinkách je mi leccos jasné. Náš společný předek nás všechny povolává k sobě, abychom ho přišli podpořit. A může nám být úplně jedno, co má v úmyslu.“

„Ano, pojďte, hned vyrazíme,“ skočil mu nově příchozí nadšeně do řeči. „Čím dříve u něho budeme, tím líp…“

„Ne tak zhurta,“ obořil se na něj L’Xarr. „Vyčkáme. Dosud nikdo z nás neví, kde se Sinured právě zdržuje. Všichni zůstaneme v Tersionu tak dlouho, dokud nedostaneme znamení, po němž nám bude všechno zcela jasné. Nebo dokud nás volání našeho předka nepovede přesněji. Kdyby všichni K’Tar Turové zničehonic najednou vypochodovali z Tersionu, nebo dokonce ze všech ulldartských říší, a namířili si to do Tûrisu, dostali by lidé strach a nejspíš by nám chtěli v cestě zabránit. Vytratíme se postupně, jeden po druhém. Nikdo si toho nesmí všimnout.“

„Jestli se náš předek zase stane tak mocným jako v minulosti?“ zeptal se druhý muž tiše. V hlase mu probleskovala naděje. „Potom by se K’Tar Turové konečně mohli pomstít za všechny urážky a ponížení, za to, jak nás během posledních staletí na celém kontinentu všude pronásledovali a zabíjeli.“

„Já nevím,“ odvětil muž z čela žebříčku. „Nikdo z nás neví, co si Sinured přeje. Nemáme dokonce ani tušení, kde právě je. Možná bude potřebovat naši pomoc i zde, v Tersionu. Nikdo nemá k regentce tak blízko jako my, nemám pravdu, T’Sharre?“

„Důvěřuje mi jako nikomu jinému,“ potvrdil velitel městské stráže i regentčiny tělesné gardy a zasmál se. „Více než vlastnímu manželovi.“

Tezzu obcházely mrákoty. V místnosti seděl jeden z nejmocnějších mužů celé říše a nepřímo naznačoval, že by K’Tar Turové byli schopní a ochotní převzít trůn, kdyby jim to jejich předek nařídil.

„Tak dobrá, bratři a sestry.“ L’Xarr pozvedl hlas. „Počkáme na znamení, které nám pomůže lépe pochopit, co se děje. A potom se postaráme, aby náš předek dosáhl cíle, který si stanovil. Jsme jeho děti a vždy mu budeme věrní.“ Všichni ti, co se v místnosti shromáždili, po něm tuto přísahu opakovali.

Ke dveřím se blížily první kroky a Palestánec se hbitě rozběhl pryč. Příliš pozdě si uvědomil, že chodba nenabízí žádné možnosti, kde by se mohl skrýt.

Zaskřípění dveří za zády mu prozradilo, že některý ze spiklenců vyšel ven.

Rázem se zastavil a začal zametat imaginární špínu na kamenné podlaze. Pohvizdoval si palestánskou hymnu a předstíral, jako by odzadu teprve postupoval směrem ke dveřím.

Za sebou zaslechl šum hlasů, potom se k němu někdo přiblížil. Na rameni mu spočinula něčí ruka a Tezza předstíral, že se velice polekal, což mu ovšem nečinilo téměř žádnou námahu.

„Ach, to jste vy, L’Xarre. Vůbec jsem vás neslyšel. Nikdy nic neslyším, když jsem zabraný do práce. Vůbec, ale absolutně vůbec nic,“ ujišťoval zápasníka, ale úsměv, jímž chtěl toto tvrzení podpořit, se mu ani trochu nepovedl. Stačilo, když pohlédl do K’Tar Turových rudých očí. Tmavě rudý pramen v jinak sněhobílých vlasech, typický rys všech příslušníků Temného lidu, přitahoval jeho oči jako magnet. „Je skvělé, že vás vidím celého a ne rozsekaného na kusy.“

„Tezzo, jsem rád, že jsem tu na vás náhodou narazil,“ prohlásil muž z čela žebříčku nevinně. „Chtěl jsem se vás zeptat, co si myslíte o protivníkovi, na kterého zítra narazím. Abych neskončil jako plátek sekané.“

„To musí být ten shadoka, co patří rodině Paskalonů, nemýlím se? Počkejte okamžik.“ Palestánec se opřel o koště a přemýšlel. „Nuže, s tím byste neměl mít problémy, L’Xarre. Jako zbraně používá koule a dýku. Na vás je příliš pomalý.“

„To jsem si myslel.“ Dosud neporažený bojovník přikývl a poklepal důstojníka po rameni, až se Tezzovi málem podlomila kolena. „Přesto vám děkuji, že jste mi řekl svůj názor.“ Zadíval se na čistou podlahu a pohodil dlouhými vlasy. „Vypadá to tu úplně čistě. Nebo snad chcete, aby se bojovníci dívali na podlahu jako do zrcadla? Myslím, že někde jinde na vás čeká více práce.“

„Ano, zajisté,“ odvětil důstojník horlivě. „Právě jsem šel k cisterně, když jsem si všiml, že tu je trocha špíny. Říkal jsem si, že když už tudy jdu, tak bych to mohl hned zamést, že ano?“ Tezza zvedl koště a zatahal za štětiny. „Ale raději se podívám, jestli je v cisterně dost vody. První shadoka se brzy vrátí.“

„Jen to udělejte, Tezzo, jen to udělejte,“ propustil ho přeborník a díval se za mužem v brokátovém šatu, jenž poněkud křečovitě chvátal chodbou.

Když Palestánec zabočil za roh, vyšel z místnosti T’Sharr a zůstal stát vedle slavného bojovníka. „Vyslechl, o čem jsme hovořili, nemyslíš?“

„Skoro se obávám, že ano,“ pronesl L’Xarr zamyšleně. „Máš nějaký návrh, bratře?“

Velitel svraštil čelo. „Musíme zařídit, aby nebylo poznat, že v tom byl něčí úmysl. Pořád ještě to je oficiální dar a patří regentce. A Alana nemá ráda, když jí někdo úmyslně ničí hračky. Navíc v době, kdy je Palestán naším oficiálním spojencem.“

„Takže nehoda,“ usoudil L’Xarr.

Druhý K’Tar Tur stroze kývl na souhlas. „Obávám se, že jedna z klecí nebude v nejbližší době pořádně zavřená. A to zlé zvíře vyrazí ven právě ve chvíli, kdy se tam náš statečný Tezza bude ohánět koštětem. Mám takové tušení.“

„To je tragédie, skutečná tragédie,“ zabručel muž z čela žebříčku. „Je hrozné, že musel takhle skončit.“

„Pro jistotu si vymyslím i něco jiného. Jeden nikdy neví. A já jen nerad někoho podceňuji. Když má člověk i druhou pojistku, nemůže se nic pokazit. Myslím, že kdyby se mi podařilo Alanu přemluvit, aby pro legraci poslala Palestánce do arény bojovat v nekrvavém souboji s nějakým otrokem, přineslo by to všem značný užitek. I při nekrvavých soubojích se může přihodit neštěstí. Nevolníci jsou ochotní leccos udělat, jen aby získali svobodu.“

I.

Po období válek nastal v našem světě čas míru, během něhož se lidé zotavovali z desítek let válčení a bitev.

Kultury, jež stvořili Angor, Ulldrael, Senera, Kalisska a Vintra, nerušeně rozkvétaly, věnovaly se čilému obchodu a dále se rozvíjely.

OBDOBÍ PRVNÍHO MÍRU
KAPITOLA I

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TERSION,
JIHOVÝCHODNÍ HRANICE S KRÁLOVSTVÍM ILFARIS,
LÉTO 443 P. S.

Faïs-bar-Lamshadai, velitel císařské armády, se z pahorku díval dolů na tábor, rozložený v malém zalesněném údolíčku.

Ve stanech se shromáždily dva tisíce mužů, všechno to byly císařské oddíly nebo naverbovaní žoldáci z Angoru, přičemž se co nejpřísněji dbalo na to, aby žádný z bojovníků nepocházel z Ulldartu. Přestože vojáci měli na cestě do Kensustrie Ilfarisem pouze projít, nehodlaly tři spojenecké říše, Palestán, Tersion a Angor, poskytnout sebemenší důvod k tomu, aby je někdo mohl dodatečně obvinit z porušení Tisícileté smlouvy.

Faïs-bar-Lamshadai byl Tei-Sal, vrchní vojevůdce. V této funkci úspěšně vybojoval pro angorského císaře nejednu bitvu. Jeho největší předností byla uvážlivost, kterou si zachovával i v těch nejnepřehlednějších situacích. Téměř padesátiletý muž s vlasy protkanými stříbrem a snědou kůží rozhodně nepatřil k nejmladším, jeho zkušenosti z bitev však byly pro císaře cennější než cokoliv jiného. A vojsko, které vytáhlo proti Kensustrii, potřebovalo zkušenosti jako sůl.

Vojevůdce věděl, že se pouští do odvážného dobrodružství. Ujednané podmínky stanovovaly, aby jednotky provedl co nejrychleji a co nejkratší cestou napříč Ilfarisem. Během pochodu touto říší nemohl počítat s žádnou pomocí.

Ve svých důsledcích to znamenalo, že armáda musí s sebou vléci veškerý proviant, který bude potřebovat, takže zásobovací oddíl bude na jeho vkus příliš velký a příliš pomalý.

Faïs-bar-Lamshadai doufal, že Kensustriánci nemají hodně zvědů a že Angoránci tak budou moci zčásti počítat s momentem překvapení, až vpadnou do říše zelenovlasých válečníků.

Jeho úkolem bylo zmocnit se pobřežních pevností na západním výběžku Kensustrie a odstranit tak čekajícím angorským lodím z cesty všechny překážky.

Nikdo však nevěděl, co bude na vojsko v Kensustrii čekat. Netušil to dokonce ani Perdór, ilfariský král, jenž měl k dispozici vynikající síť špehů, aspoň podle toho, co se povídalo.

Nejvyšší velitel si rukou zastínil oči, aby lépe viděl, a podíval se k nebi. Vysoko, vysoko nad jejich táborem kroužili v oblacích čtyři mohutní ptáci a v poklidu se nechávali unášet větrnými proudy. Tak velké ptáky ještě v životě neviděl, ale na Ulldartu zatím nikdy nebyl, a proto ho nezvyklé věci příliš neudivovaly. Hluk v táboře obrátil jeho pozornost zpátky ke stanům. Spěšně se vyšvihl do sedla svého koně a vyrazil do tábora, kde ho přivítal jeden rozrušený voják.

„Tei-Sale, zelenovlasí nás už vypátrali!“ Muž ukázal k cestě vedoucí z údolí směrem k ilfariským hranicím. „Tam na nás čekají.“

Lamshadai pobídl koně patami do slabin a rozjel se úzkou cestou, na jejímž konci zahlédl skupinu vojáků a důstojníků. Pak tvrdě zastavil koně a seskočil na zem.

„Podejte zprávu,“ nařídil a razil si cestu kupředu. „Kolik jich je? Musíme počítat s nepřátelským útokem?“

Vojáci mu okamžitě udělali místo a veliteli se naskytl pohled na jednoho osamoceného Kensustriánce, pohodlně sedícího na zemi se zkříženýma nohama asi dvě stě kroků od nich. Vedle něho ležel velký luk a toulec se šípy, tělo obepínala zbroj složená z celé řady menších částí. Zdálo se, že jednotlivé díly jsou z kovu, dřeva i z kůže. Za zády mu vysoko čněly jílce dvou mečů.

„To je všechno?“ Vojevůdce se mírně uvolnil. „Jeden jediný Kensustriánec. Nevypadá dvakrát nebezpečně, nezdá se vám?“

„Za dobu, co tam takhle sedí, by se přesypala slušná řádka zrníček písku, Tei-Sale. Stráže si ho všimly a pro jistotu vyhlásily poplach,“ hlásil jeden z podřízených důstojníků. „Nepřátelský voják však dosud nic nepodnikl.“

„Lehké zbraně, lehká zbroj,“ shrnul Faïs-bar-Lamshadai první dojmy, které si o nepříteli udělal. „Vypadá jako zvěd. Jestli podá svým lidem zprávu, tak se naše výhoda nečekaného překvapení s největší pravděpodobností úplně rozplyne.“

„Máme ho chytnout, Tei-Sale?“ zeptal se tentýž důstojník. „Možná se od něho dozvíme, co mají Kensustriánci v plánu.“

Velitel potřásl hlavou. „Vyčkáme. Když je tak klidný, proč bychom neměli být v klidu také my? Dejte zesílit stráže, zdvojte hlídky rozmístěné na okolních pahorcích. Nikdo kromě tady toho Kensustriánce se nesmí do našeho údolí dostat. A nikdo odsud neodejde. Pozorujte ho, ale neútočte na něho.“ Lamshadai se obrátil ke koni a nasedl. „Kdyby se něco přihodilo, budu v táboře. Jestli tam bude ten Kensustriánec za půl hodiny pořád ještě sedět, chytněte ho. Ale chci ho živého.“

Zelenovlasý voják se zvedl ze země, sesbíral hromádku větviček a pomocí křesadla rozdělal malý oheň.

„Ten má ale nervy. Zrovna teď si chce něco upíct,“ prohodil jeden ze strážných a poškrábal se pod helmou. „Kdybych já stál proti tolika nepřátelům, neměl bysem zrovna chuť na jídlo.“

Najednou odněkud zazněl zvláštní zvuk, jako když se v silném větru třepetají plachty. Nad vrcholky stromů se mihly čtyři rozložité stíny a Tei-Sal zmateně zvedl hlavu. Údivem mu spadla čelist.

To, co předtím považoval za velké ptáky, byly podivné létající konstrukce, na nichž byli zavěšení lidé. A když zahlédl, jakou barvu mají jejich vlasy, uvědomil si, že se jedná o Kensustriánce.

Cílevědomě se jako velcí plachtící ptáci přehoupli se svými stroji z kůže, pergamenu a dřeva přes koruny stromů a mířili k vojenskému táboru.

„Vyhlaste poplach!“ zaryčel Lamshadai, vtom však již zaslechl první udivené výkřiky ze shromaždiště své armády.

Vzduch byl zničehonic plný vlhké mlhy. Táhla se až k místu., kde stál Tei-Sal. Byl cítit pronikavý zápach petroleje, smíšený s jiným dráždivým pachem.

Důstojník pochopil, co má nepřítel v plánu. „Sestřelte ty Kensustriánce!“ zahulákal. Nikdo z jeho lidé však u sebe neměl dalekonosné zbraně.

Lamshadai zaklel, otočil koně, vytrhl jednomu zkoprnělému vojákovi kopí z ruky a tryskem se rozjel k sedícímu Kensustriánci.

Muž se mezitím zvedl a v naprostém klidu přiložil šíp k tětivě napnutého luku.

„Tei-Sale, vraťte se!“ křičel na něj jeden z podřízených důstojníků. „Zabije vás hned, jak dojedete na dostřel.“

Cizí válečník krátce vložil hrot šípu do ohně a zapálil chomáč vaty, který byl k němu připevněn, potom natáhl spletenou tětivu a zamířil zdánlivě nazdařbůh do oblak.

Lamshadai podpatky bot neustále pobízel koně do slabin a bičoval ho k co nejvyššímu tempu. Hnal se jako šílenec. Při troše štěstí se mu podaří Kensustriánce probodnout dříve, než stačí šíp vypustit k nebi.

Vzdálenost mezi nimi se čím dál víc krátila, protivník však nehybně stál na místě a až v posledním okamžiku se elegantním pohybem vyhnul smrtonosnému kopí. Zatímco se Tei-Sal snažil prudce otočit koně, vyrazil kensustriánský šíp na cestu a zanechával za sebou drobounké jiskřičky.

Lamshadaiův kůň ztratil na kluzké lesní půdě stabilitu a padl k zemi. Velitel angorských vojsk těžce dopadl vedle něho. Při pádu si narazil bok a zůstal bezmocně ležet. Chvíli jenom kašlal, a když se konečně uklidnil a rozhlížel se po lukostřelci, zjistil, že muž náhle zmizel.

S námahou se zvedl na nohy, bolela ho celá levá strana žeber. Jako přes hustý závoj k němu z tábora doléhal křik jeho mužů, hustá oblaka dýmu zatemnila slunce. Potom k veliteli dorazili první vojáci.

„Zapálili nám proviant,“ hlásil jeden z mužů. „Skoro všechny naše zásoby potravin jsou v plamenech. Jestli budeme mít štěstí, zachráníme aspoň stany, Tei-Sale.“

Lamshadai sténal bolestí, dobelhal se však ke koni a opatrně se vysoukal do sedla. Pomalu se rozjel zpátky do tábora. Na takovou technickou převahu, jakou jim protivník právě názorně předvedl, nebyl připraven. Ani na létající konstrukce, ani na netušený dostřel kensustriánských luků.

V ležení panoval obrovský zmatek. Vyděšení koně pobíhali sem tam a bránili v zoufalých pokusech o uhašení požárů. Na některých místech začal hořet les, část stanů doutnala a z většiny vozů se zásobami šlehaly plameny vysoko do oblak.

„Přiletěli jako ptáci, Tei-Sale!“ volal na něho zdálky jeden rozčílený důstojník. „Přeletěli nad námi a shazovali na naše vozy s proviantem pytlíky s jakousi smrdutou tekutinou. Nemohli jsme nic dělat, bylo to všechno moc rychlé.“

Podezřívavě se zadíval vzhůru, jestli se plachtící konstrukce ještě jednou nevracejí, aby tentokrát svrhly náklad přímo na vojáky.

Nic takového se však nestalo. Bylo zřejmé, že Kensustriánci měli zájem pouze o zničení zásob jídla.

„To nám to pěkně začíná,“ zabručel Lamshadai. Tím se jejich plány značně zpozdí, budou muset počkat, dokud si neobstarají nové zásoby a stany.

Tei-Salovi se před očima na okamžik vybavil pohled na ohnivé peklo, v němž by celé dva tisíce mužů uhořely, kdyby Kensustriánci zaměřili útok na ně a ne na zásoby. Zelenovlasí však Angoránce ušetřili. Že by to bylo něco jako poslední varování?

Rozum mu radil, aby tažení přerušil. Protivníci budou zřejmě s těmi svými podivnými létajícími stroji schopní zaútočit na jejich jednotky v jakoukoliv dobu a na kterémkoliv místě. Pěší vojsko by jim bylo vydáno napospas, neměli nic, čím by se chránili.

Oddanost angorskému císaři však vyžadovala, aby toto nebezpečí podstoupil, a kdyby nebylo zbytí, aby vedl muže třeba i na jistou smrt.

Se smíšenými pocity a vnitřně rozpolcený jako jen málokdy v životě nařídil předběžný ústup směrem na západ. Kousek za hranicemi počkají na posily, které má za nimi poslat tersionská regentka.

Tušil, že to nebude jediné překvapení, které zelenovlasí válečníci připravili Angoráncům na cestě do Kensustrie. A Lamshadai již nyní dospěl k názoru, že jejich vynalézavost je více než děsivá.

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL,
HLAVNÍ MĚSTO ULSAR,
LÉTO 443 P. S.

Tarpolská říše si vítězstvím nad hlavní částí borasgotánských vojsk vydobyla v ostatních zemích respekt hraničící se strachem. Protože téměř všechny říše projevily během války a při jednáních, která jim předcházela, velkopanskou zdrženlivost, musely se nyní obávat hněvu mladého kabcara, jenž se předvedl jako nadaný stratég nebo se alespoň mohl opřít o mimořádně schopné hlavy.

Mortva Nesreca, kabcarův bratranec čtvrtého stupně, muž s dlouhými stříbrnými vlasy, se stal novým dvorním důvěrníkem panovníka Lodrika Bardri¢e a byl vždy ochoten přispět radou, zatímco Stojko Gijuška byl stále ještě upoután na lůžko. Rány, které mu u Dujuleva způsobily nepřátelské šípy, se hojily velice pomalu.

Výsledek přesvědčivého úspěchu tarpolských vojsk a jejich spojenců, o nichž se stejně jako předtím říkalo, že přišli z Tûrisu, vedl k tomu, že do Ulsaru dorazili ještě před kabcarovým návratem diplomatičtí zástupci všech říší s výjimkou velvyslance Kensustrie a neodbytně usilovali o audienci.

Lodrik si však dával na čas, odříkal jednu schůzku za druhou, přesouval sjednané termíny o několik dnů a odkládal je, přičemž si pomáhal nejrůznějšími výmluvami, zatímco Sinuredovi muži zbavovali Tarpol posledních zbytků borasgotánského odporu. Stejně jako předtím nadále platilo heslo „Zajatce nebrat“. Lodrik po konzultantově radě přikročil k exemplárnímu potrestání nepřátel, aby odradil případné budoucí dobyvatele.

Národ ho oslavoval jako hrdinu, jenž zachránil zemi před děsivou hrozbou.

Jen zřídkakdy v dějinách Tarpolu zaznívalo něčí jméno tak často a tak radostně jako právě jeho. V historkách, jež si lidé vyprávěli o rozhodující bitvě u Dujuleva, rostly Lodrikovy zásluhy od úst k ústům. Zdálo se, že nebude trvat dlouho a stane se nejváženějším a nejvíce uctívaným kabcarem z celého rodu Bardri¢ů, z „koláčkového tadce“ bude osvoboditel a obnovitel říše. Takový vzestup dosud kontinent nikdy nezažil.

Volný čas, který si Lodrik ušetřil, netrávil k Norinině velkému údivu s ní, ale s bratrancem. Vždy někam zmizeli a zpět se vraceli až za několik hodin. Dokonce ani Valjakov je přitom nesměl doprovázet. Poté býval mladý muž nesmírně unavený a nedokázal se své milé dlouho věnovat, což jí občas dosti nevlídně vysvětlil.

Norině se tak dosud nenaskytla vhodná příležitost, aby kabcarovi prozradila, že bude otcem. A čím víc se Lodrik s Mortvou vytráceli pryč, tím více v ní rostly pochybnosti, zda mu má o nemanželském dítěti vůbec říct.

Mladík ve stále větší míře důvěřoval rádci se stříbrnými vlasy, přibíral ho ke všem rozhodnutím a nejednou se nechal konzultantovým názorem ovlivnit.

Během hodin, v nichž kabcar mizel, pečovala Norina s Valjakovem o dosud ještě churavějícího Stojka, jehož uzdravování provázely viditelné těžkosti. Borasgotánští lukostřelci odvedli během bitvy dokonalou práci.

Obrovitý tělesné strážce jednou povyprávěl brojačce o podivném chování Mortvy Nesrecy, když ho u Dujuleva přistihl, jak nečinně stojí nad rádcem, jemuž se právě otevřely rány. Norina mu pak povyprávěla o návrhu, který jí konzultant předestřel během oslav vítězství. Oba se shodli na tom, že je nutné odstranit Mortvu co nejrychleji z kabcarovy blízkosti. Lodrikovi to pouze prospěje a rádcův odchod bude ku prospěchu celému Tarpolu.

Černovlasá brojačka nevěřila, že se Mortva bude delší dobu chovat stejně zdrženlivě jako dosud. Nepotrvá dlouho a ukáže svou pravou tvář, jakou jí už krátce naznačil: pletichářskou, zákeřnou a zcela jistě se nebude na nikoho a na nic ohlížet. Takže měl nejlepší předpoklady k tomu, aby na svou stranu snadno získal i kabcarovu manželku.

Protože Aljaša jenom čekala na příležitost uchvátit trůn, získat veškerou moc a vládnout zemi tak, jak bude považovat za správné. Nedělala se svou touhou žádné tajnosti. Už jednou se pokusila dotáhnout Lodrikovu pohrůžku sebevraždou až do konce, v čemž jí však v poslední chvíli zabránil Valjakovův zákrok. Tomu, aby Aljaša stanula v čele Tarpolu, bylo nutno zabránit, a to za každou cenu.

* * *

Jednoho dne po návratu od Dujuleva se přihodilo něco, co dodatečně vyvolalo v paláci i v celém hlavním městě obrovský rozruch. Bylo to ráno po oslavě vítězství, když se okruh kabcarových nejbližších přátel a rádců sešel ke společnému obědu.

Jako předposlední se objevil mimořádně dobře naladěný Mortva, v ruce držel opancéřovanou rukavici a položil ji vedle sebe na stůl.

„Podívejte, co jsem našel,“ prohlásil konzultant. „Myslím, že ta věc vypadá tak válečnicky, že musí patřit našemu příteli rytíři. Nemám pravdu?“

Přítomní mlčky zírali na muže se stříbrnými vlasy, Valjakov rychle potlačil zlomyslný úšklebek.

„Mortvo, to, co jste položil na stůl, skutečně patří našemu řádovému rytíři,“ prohodil Lodrik po chvíli a nevypadal přitom vůbec šťastně. „A pokud se chcete vyhnout všem dalším potížím, radím vám, abyste běžel tak rychle, jak vás nohy ponesou, a zanesl ji zase na místo, kde jste ji sebral. Pro vaše vlastní dobro.“

Konzultant se udiveně opřel. „Obávám se, že přesně nechápu, co mi můj vážený bratranec kabcar tím chce říct. Copak nebude mít Nerestro radost, že jsem mu přinesl drahocennou část jeho výzbroje? Kdyby si ji chtěl nechat znovu vyrobit, přišla by ho na hezkých pár vasleců.“

„Kabcar tím chtěl říct,“ vmísila se Aljaša ochotně do hovoru, „že rytíř tehdy spojil s tou rukavicí výzvu. Každý, kdo ji zvedne, se s ním tímto činem okamžitě dostává do sporu. Opravdu byste měl udělat to, co vám manžel poradil.“

„Srdečně blahopřeji, stříbrná hřívo,“ zamumlal tělesný strážce a Norina se rozesmála, ani si nestačila zakrýt ústa rukou.

Mortva opatrně poklepal nožem na kovovou ochranu prstů. „Má to znamenat, že se teď musím rytíři postavit v souboji muž proti muži? Já?“ Zadíval se na své nepříliš svalnaté tělo, navlečené jako vždy do dokonale padnoucí uniformy.

Dveře se rozlétly a do místnosti vstoupil Nerestro z Kurašky. Měl na sobě kroužkovou košili a vojenský kabát, po boku se mu houpala aldoreelská čepel. Rytířovy oči prozrazovaly, že něco není v pořádku. „Musím se omluvit za zpoždění, Vaše Veličenstvo kabcare, ale někdo zvedl mou rukavici, aniž by mi o tom…“

Konzultant zvedl ruku.

Nerestro k němu obrátil pohled a objevil předmět ležící před mužem se stříbrnými vlasy. Bylo vidět, že se mu ulevilo. „Aha, takže někdo ho raději odnesl k vám, Nesreco. Ten člověk se asi neodvážil přijít mi na oči, ze strachu, že by se se mnou musel utkat v souboji, že ano? No, to od něj rozhodně nebyl špatný tah.“

Mortva se pousmál. „Abych pravdu řekl, tak jsem tu rukavici zvedl já. Nemá smysl, abych to zapíral. Vidělo mě s ní příliš mnoho lidí.“

Rytíři se v obličeji objevil nechápavý výraz. „S prominutím, copak jste zešílel?“

„Myslel jsem si, že jste tu rukavici ztratil,“ snažil se kabcarův příbuzný celou věc vysvětlit. „Proto…“

„Ta rukavice tam ležela zcela záměrně, Nesreco,“ povzdechl si řádový rytíř. „Kdokoliv ji zvedne, stane se tak mým nepřítelem. V tomto případě to zřejmě postihlo nepravého.“

„Kdo ví,“ zabručel Valjakov do vousů.

Mortva se opřel rukama o stůl a zapřel se prsty. Působil naprosto klidným dojmem. Jeho odlišně zbarvené oči se pátravě upíraly na válečníka. „A jak to teď bude pokračovat? Chcete mě zabít kabcarovi přímo před očima, nebo jak jste si to vlastně představoval? Vy jste předtím stejně říkal, že to postihlo nepravého, takže navrhuji, abychom to tak nechali a prostě si řekli…“

„Ne,“ utnul mu Nerestro stroze další řeči. „Já jsem řádový rytíř Vysokých mečů, sloužím bohu Angorovi, a moje čest nepřipustí, abych takovou událost jenom tak opomenul. To musíte pochopit.“

„Vy skutečně požadujete, abych se s vámi utkal v souboji?“ Konzultantovy oči se nevěřícně obrátily vzhůru. „Já pro vás přece nejsem rovnocenným soupeřem.“

„Přijal jste moji výzvu, zvedl jste mou rukavici.“ Statný bojovník potřásal krátce ostříhanou hlavou, cůpek světlých vousů se houpal ze strany na stranu. „V tom případě nehraje roli, kdo ji zvedl. Rozhodující je skutečnost, že jste ji zvedl.“

„Copak skutečně neexistuje žádná jiná možnost?“ vyptával se Lodrik bezradně. „Já bych svého důvěrného rádce,“ při těchto slovech sebou Valjakov s Norinou trhli, „jen nerad ztratil.“

„Ne.“ Rytíř zůstával neústupný.

„A když vám to nařídím jako kabcar?“ Do hlasu mladého muže se vloudil lstivý nádech, modré oči se zúžily.

„Potom,“ rytířovy hnědé oči vzdorovaly panovníkovu pohledu, „bych musel jednat proti vašemu nařízení. Válečníkovu čest nelze prostě zahodit, a to ani na rozkaz, Vaše Veličenstvo kabcare. Ani vy, hrdina od Dujuleva,“ přičemž se v jeho řeči objevil náznak pobavení, „mi to nemůžete nařídit.“

V místnosti zavládlo nepříjemné ticho. Nikdo nesáhl po jídle, jehož vůně se lákavě vznášela ve vzduchu, zdálo se, že všichni přemýšlejí, jak tento problém vyřešit.

„A kdyby si Mortva místo sebe zvolil nějakého zástupce, který by jeho jménem s rytířem bojoval? Aspoň by ho nebylo škoda, kdyby umřel,“ navrhla Aljaša nadšeně. „Samozřejmě tím myslím toho zástupce, který by umřel. Ne vás, pane rytíři.“ Další popíchnutí rudovlasé krásky směřující vůči muži, jenž se ji odvážil odmítnout.

„Jste až příliš laskavá, Vaše Veličenstvo kabcaro. Na tom bychom se mohli shodnout,“ souhlasil Nerestro váhavě. „Ale tomu souboji se nevyhnete, Nesreco.“

„Proč mi to nikdo předtím neřekl?“ Konzultant pozvedl ruce a zatleskal. „Naštěstí bych měl po ruce někoho, kdo proti vám nastoupí a bude bránit moji čest. Tak bychom oba dva vyhověli rytířskému kodexu a zachovali si přitom tvář.“

Napětí v místnosti opadlo, ve tvářích přítomných se zračila úleva. Až na Valjakovův obličej. Tělesný strážce by velice rád viděl, jak zákeřný rádce padne k zemi rozetnutý v půli.

„A jak musí ten souboj o čest probíhat?“ zeptala se Norina. „Musí jeden z bojujících zůstat na zemi mrtvý?“

„Můžeme se shodnout na pravidlu první krve.“ Řádový rytíř se posadil a naložil si na talíř plátek masa. „A jak vyplývá z názvu tohoto pravidla: ten, komu se na těle jako prvnímu objeví kapka krve, prohrál.“

„Přitom je úplně jedno, jestli ho protivník píchne do ucha nebo jestli přijde o hlavu?“ Konzultant se předklonil a se zájmem sledoval, jak se Nerestro s chutí pouští do oběda. Maso bylo uvnitř ještě mírně syrové, proto když se do něj rytíř zařízl, vytekla z něj na talíř červená šťáva.

„Ne, to nehraje žádnou roli,“ odpověděl Nerestro pomalu a zadíval se na rudou loužičku, šířící se na světlém porcelánu.

„Měl bych ještě jeden návrh, aby ten souboj byl spravedlivý.“ Mortva ukázal prstem k válečníkovu opasku. „Vlastníte aldoreelskou čepel a já sám jsem na vlastní oči viděl, co tato zbraň dokáže nadělat, a to jak s lidmi, tak i s brněními. Byl byste ochoten oželet při souboji tuto podivuhodnou zbraň? Nechtěl bych, aby můj bojovník nepřežil hned vaši první ránu, protože mu zajede až do morku kosti.“

Nerestro si rukou přejel přibarvené vousy, jež byly v příkrém kontrastu s hnědými štětinkami vlasů na hlavě. „Nu dobrá, protože jste to vy, kdo tu rukavici zvedl, aniž byste věděl, co si tím vlastně ukládáte. Ale místo souboje stanovím já. A volím velké ulsarské tržiště.“

„Takhle na veřejnosti?“ podivil se Lodrik. „Pročpak tato volba, pane rytíři?“

„Já jsem dal do zástavy svou čest před očima všech, kteří tam tehdy byli přítomni, proto ji musím hájit tak, aby to všichni viděli. Tak zní řádová zásada,“ vysvětloval Nerestro.

„Z toho by se dalo udělat pro lidi pěkné divadlo,“ přemítal konzultant. „Obyvatelé Ulsaru budou mít nepochybně radost, když se jim do monotónního městského života vmísí trocha vzruchu. Dobrá, můj bojovník nemá moc nadějí a určitě podlehne, ale předvede dobrý zápas, to vám slibuji.“

Kabcar přikývl. „Pokud s tím souhlasíte, Nesreco,“ rytíř sklonil na souhlas hlavu, „nařídím vyvolávačům, aby vyrazili do města. Když si určíme na přípravu jeden týden, bude vám to oběma stačit?“

„Já nepotřebuji žádný čas na přípravu,“ odmítl řádový rytíř opovržlivě kabcarovu nabídku. Mortva ji však vděčně přijal, aby se jeho bojovník mohl na souboj duševně připravit.

Valjakov s Norinou na sebe rychle pohlédli. Byli si jistí, že muž se stříbrnými vlasy má něco za lubem a že mu rytíř, aniž by to tušil, nabídl skvělou příležitost provést nějakou podlost.

Každý, kdo studoval dějiny válek, nepochybně musel dobře vědět, co znamená pohozená železná rukavice. Navíc bylo zřejmé, že se Mortva musel už dávno doslechnout o přísaze, kterou Nerestro složil, když byl jinak o všem tak dokonale informován. Pro Valjakova z toho vyplýval pouze jediný závěr: Mortva zvedl rukavici zcela záměrně.

„Zná někdo z nás vašeho bojovníka?“ vyptávala se Aljaša. Kočičí oči ulpívaly pohledem na rtech vzdáleného příbuzného. „Já jsem vás dosud vždycky viděla jenom o samotě. Chcete proti našemu rytíři postavit některého z vojáků, co slouží tady na hradě?“

Konzultant se naklonil nad stůl, vzal si jablko a krátkými, přesnými pohyby je okrájel. „Můj společník je velice tichý, zdrženlivý muž, který dorazil do Ulsaru teprve před nedávnem. Znám ho ještě z dob, kdy jsem žil v Berforu.“

„Vyřiďte mu, že ponechávám na něm, jakou zbraň si zvolí,“ prohlásil Nerestro, jenž si byl svým vítězstvím již nyní téměř jistý. „Jsem jenom zvědavý, jak dlouho vydrží bojovat.“

„Obávám se, že ne moc dlouho, pane rytíři,“ potvrdil konzultant jeho úvahy a nešťastně se ušklíbl. „Moje čest bude v prachu. Ale aspoň ji budu hájit.“

„Si ji necháte hájit,“ opravil ho Valjakov opovržlivě.

„Což je povoleno,“ dodal Lodrik rychle, aby předešel nebezpečí, že Mortva bude s ohledem na námitku tělesného strážce cítit povinnost sám nastoupit proti řádovému rytíři a osobně s ním bojovat. „Všichni se přitom pobavíme, tím jsem si jistý. Nechám postavit tribuny, aby lidé na oba zápasníky lépe viděli. Něco takového taky není k vidění každý den.“

„Přesně tak,“ přidal se k němu muž se stříbrnými vlasy a s požitkem si vložil do úst kousek jablka. „Něco takového vlastně lidé v Ulsaru ještě nikdy neviděli. Bude to pro ně jedinečný zážitek.“

* * *

Týden poté se na hlavním tržišti tyčily do výše čtyři tribuny, uspořádané do čtverce. Za nimi se pilně pracovalo na troskách někdejší Ulldraelovy katedrály, aby vznikl pevný základ nové stavby.

Každý den docházeli dobrovolníci, aby přiložili ruku k dílu na počest boha spravedlnosti a vědění a poděkovali mu tak za pomoc při obraně říše proti vpádu Borasgotánců. Od kabcarova vítězství zažívala práce na stavbě nového božího příbytku takový příliv pracovníků jako nikdy předtím. Kdyby nejvyšší představený po věřících žádal, aby lidé na místě katedrály postavili vysokou horu, udělali by asi i to.

Momentálně však představenému stačilo, že pomocníci odklízeli trosky a vytvářeli z nich novou plošinu. Za několik měsíců by měly být plány nové katedrály hotové, potom se začne se stavbou.

Onoho dne bylo dobrovolníkům k večeru povoleno ukončit práci dříve. Lavice na tribunách se rychle plnily a stejně tak i střechy okolních domů.

Kabcar s manželkou mezitím již usedli do čestné lóže a spolu s nimi i panovníkův tělesný strážce, kensustriánská kněžka a tarpolští brojaci, kteří si toto divadlo rovněž nechtěli nechat ujít.

Pokud se Lodrikova paměť nemýlila, bylo to poprvé po hodně dlouhé době, kdy se znovu objevil na veřejnosti Tarek Kolskoj, jeho úhlavní protivník v radě brojaků. Od začátku války ho nebylo nikde vidět, brojak se důsledně vyhýbal panovníkově blízkosti. O nových pokusech otřást Lodrikovým trůnem nebylo ani hlášky. Kabcarovi zvědové přišli se zprávou, že se granburský šlechtic obklopil početnou družinou tělesných strážců a povolal k sobě řadu učenců s mnohdy dost pochybnou pověstí. Zdálo se, že vychrtlého šlechtice něco mimořádně znepokojilo.

Muž, jenž svým vzhledem připomínal strašáka do zelí, nyní seděl několik řad pod kabcarem a upřeně hleděl na tržiště, kde se věci postupně dávaly do chodu.

Na místo právě napochodoval Nerestro z Kurašky, zahalený do třpytivé, zářící těžké zbroje, přes ramena měl přehozené drahé kožešiny. Hlavu mu chránila krásně vypracovaná helma, na níž bylo rovněž znát, že majitele přišla na hezkých pár vasleců. V uzoučkém průzoru, který měl rytíři usnadnit dýchání, bylo místo pouze pro oči, nos a ústa. Od horního okraje helmy se klenul kovový oblouk zakrývající celý nos.

Jakmile rytíř vstoupil na kolbiště, vylétla na stožáru, stojícím na okraji náměstí, k obloze rytířova korouhev. Nerestrův doprovod rytmicky bušil rukama v těžkých železných rukavicích o štíty.

Zbrojnoši zbavili rytíře kožešin, potom si Nerestro v naprostém klidu odepnul aldoreelskou čepel, zasunul ji do speciálního stojanu a připevnil si k boku obyčejný meč. S hravou, půvabnou lehkostí se oháněl trojhranným štítem, který mu další zbrojnoš připevnil k paži. Rytíř se zeširoka rozkročil na žulové dlažbě a čekal na protivníka.

Na opačné straně kolbiště se nejdříve objevil Mortva Nesreca, dokonale oděný do šedé uniformy, stříbrné vlasy mu na zádech povlávaly jako pramínky rtuti. Zakrátko se ve vzduchu zatřepetala rovněž vlajka rodu Bardri¢ů v poněkud odlišném provedení, doplněná znakem rodu Nesreců.

Čtyři sluhové, v jejichž tvářích byla zřetelně vepsaná námaha, poté přinesli velký stojan s rozličnými zbraněmi a štíty a postavili ho za konzultanta. Davem projelo první zašumění. Jak se zdálo, rytířův protivník počítal s tím, že se souboj značně protáhne.

Ze stínu jedné tribuny se zničehonic vynořil černě oděný muž. Přistoupil k Nesrecovi, naznačil úklonu a zadíval se na Nerestra.

Měl na sobě černou koženou zbroj, do níž byly jako lamely všity kousíčky stříbrného kovu. Zbroj mu sahala hluboko pod kolena. Paže byly chráněné navzájem propletenými železnými kroužky, ruce vězely v pancéřových rukavicích. Vysoké černé boty poseté nýty dokonale doplňovaly obraz mimořádně nesympatického muže, jehož výstroj v ničem nezaostávala za nejnovější módou.

Hluboce propadlý obličej, posetý třídenním strništěm, postrádal jakýkoli výraz. Černé vlasy, povlávající za krkem, připomínaly mokré kysané zelí. Přítomní se podivili, když postřehli, že si muž chrání oči páskou, kterou lidé zpravidla používali, když měli v zimě urazit dlouhou cestu širou krajinou pokrytou bílým, třpytícím se sněhem.

„Má ty dobroto, kde se mohl můj bratranec seznámit s takovým zjevem?“ zamumlal Lodrik a v hlase mu zazníval údiv.

„Rozhodně ale vypadá, jako by uměl zacházet se zbraněmi,“ přispěchala Aljaša se svým úsudkem. Jako vždy si vybrala oděv, který toho hodně sliboval a nebezpečně se blížil k hranici budící veřejné pohoršení. Vlasy se jí v paprscích zapadajících sluncí třpytily ještě ruději než obvykle. Kabcara si i tentokrát mohla být jistá záplavou plachých pohledů poddaných mužského pohlaví.

Norina, jež měla na sobě mírně upravenou verzi typického oděvu granburských brojaků, seděla poblíž Valjakova, usilovně hledícího dolů na kolbiště. „O čem přemýšlíte?“

„Snažím si vzpomenout, odkud znám tento druh zbroje,“ odpověděl obr mladé ženě. „Je to velice nezvyklá ochrana. Kdybych si jenom dokázal vzpomenout, odkud tento typ znám.“

Herold čekající pod čestnou tribunou vstoupil do arény. Zprava ho doprovázel trubač a z levé strany bubeník, kteří svými nástroji připomněli i těm nejnepozornějším divákům, že souboj zanedlouho začne. Pak jako když utne, rázem přestali hrát.

„Slyšte, slyšte, slyšte,“ provolával herold do ticha. „Po mé pravici stojí Nerestro z Kurašky, rytíř Řádu vysokých mečů, sloužící bohu Angorovi, a přijímá výzvu Mortvy Nesrecy, bratrance čtvrtého stupně Jeho Veličenstva kabcara, jenž je zároveň i panovníkovým konzultantem. Nesreca oznámil, že Echòmer Černý…“

„To jméno k němu padne jako ulité,“ zašeptala černovlasá brojačka Valjakovovi. „Děsivý by ale bylo ještě příhodnější.“

„…ho bude v tomto souboji zastupovat. Oznamuje se, že souboj bude pokračovat do doby, dokud jeden z protivníků neprolije první krev, aby byla zachována rytířská čest.“ Trio ustoupilo o několik kroků dozadu a symbolicky uvolnilo arénu. „Nechť zápas začne.“

Rovněž konzultant couvl až na kraj kolbiště, zkřížil ruce na prsou a usmál se, zatímco jeho zástupce kráčel ke stojanu se zbraněmi.

Řádový rytíř došel těžkým krokem do středu improvizované arény, vytasil meč a vyryl jím do kamene rýhu. Čepel zaskřípěla a v dlažbě se objevil hluboký škrábanec. Potom Nerestro položil ruku na jílec meče a čekal, až k němu soupeř dojde.

Echòmer se ohlédl, budil dojem, že se snaží úzkou škvírou ve stínítku protivníka odhadnout, potom sáhl po malém kulatém štítu a řemdihu, na jehož koncích se houpaly tři koule osázené kovovými hroty. Úzké trny byly dlouhé jako malíček.

Na zkoušku máchl zbraní ve vzduchu, stroze přikývl a otočil se k Nerestrovi. Pak i on vykročil a zastavil se těsně před narýsovanou čárou.

„Opravdu umí se zbraněmi zacházet,“ potvrdil Valjakov neochotně kabcařin soud. „Musí mít obrovskou sílu, když dokáže vládnout tímto těžkým řemdihem jednou rukou. Podle toho, jakou zbraň zvolil, začínám tušit, že našeho přítele nečeká nic příjemného.“

„Vzdávám vám úctu, Echòmere Černý,“ pronesl rytíř zdvořile na pozdrav a pozvedl ruku s jílcem meče až k očím. „Aniž bych chtěl být nějak domýšlivý, musím říct, že budete mít těžkou pozici, až budete hájit čest svého přítele.“

Druhý muž stál bez hnutí přímo proti němu, řemdih neškodně visel v natažené ruce. Koule do sebe jemně narážely a tiše přitom cinkaly.

„Až překročíte tuto čáru, budu považovat náš souboj za zahájený. Pokud se odvážíte…“

Echòmer znenadání skočil vpřed, Nerestrovi, kterého nenechal ani domluvit, vrazil štítem do hrudi, aby ho tak vyvedl z rovnováhy, a okamžitě poté udeřil vražednou zbraní.

Koule s rachotem dopadly na levou lopatku, železné trny se s pronikavým skřípěním zavrtaly do kovu chránícího rytířovo tělo a uvízly v něm. Ven však neprosákla ani kapka krve.

Zatímco Nerestro zápasil s rovnováhou, pustil jeho soupeř štít, oběma rukama uchopil rukojeť své zbraně a začal jí tahat a škubat. Přitom si stoupl tak, aby rytíř na něho nemohl dosáhnout mečem.

Ulsařané začali křičet, jedni hrůzou, druzí nadšením nad nekonvenčním stylem cizincova boje.

Belkala vyskočila, ruce měla křečovitě sepnuté, hruď se jí rychle zvedala a klesala. Z jejího chování se dalo zřetelně vyčíst, že má o milého nesmírné obavy.

Mortva zvedl hlavu a pohlédl ke kněžce. V obličeji mu bez ustání pohrával úsměv.

Echòmer začal vléci rytíře za sebou v kruhu, jako když na provaze taháte vzpurného psa. Nerestro se potácel a klopýtal za ním. Síla, jež se skrývala v protivníkových pažích, byla až příliš velká, něco takového vůbec nečekal.

Angorův služebník se se vzteklým výkřikem ohnal po Echòmerovi, jenž se sice čepeli vyhnul, musel však pustit řemdih.

„To,“ Nerestro rozčíleně lapal po dechu, „nebylo ani rytířské, ani čestné. Chovejte se jako opravdový hrdina!“

Bojovník v černé zbroji se rozběhl ke svému stojanu se zbraněmi a vzal si odtamtud trojhranný štít a válečný mlat.

Nyní následovala výměna úderů, která se řádovému rytíři podle všeho líbila mnohem víc než první část souboje, což na něm bylo dle zarputilého úsměvu snadno poznat. Zdálo se, že Echòmer v čestném boji podléhá, čím dál víc se omezoval pouze na obranu a nesnažil se zasadit rytíři další ránu.

Naproti tomu Valjakov se nemohl zbavit dojmu, že si Nesrecův zástupce s rytířem pouze pohrává.

Všiml si, že neznámý bojovník ustupuje stále dál od stojanu s aldoreelskou čepelí. Muž možná sázel na to, že rytíři v těžké zbroji zanedlouho dojdou síly.

Echòmer na chviličku spustil protivníkovu čepel z očí a ostří Nerestrova meče ho okamžitě zasáhlo do paže, proniklo spletenými kroužky a zabořilo se do bledého masa, ačkoliv to mohl postřehnout pouze rytíř a nikdo z přihlížejících diváků.

Nerestro rázem ustoupil o krok zpátky. „Zasáhl jsem vás, Echòmere Černý. Tím se mé cti dostalo zadostiučinění.“ Dav přesně nechápal, proč rytíř ukončil sérii svých útoků. „Neděkujte mi za milosrdenství.“

Jeho soupeř pohlédl na zasažené místo, krev však nebylo nikde vidět.

Mortvův bojovník se krátce pousmál, potom trhl paží se štítem vzhůru. Spodní hrana štítu udeřila do helmy, až to zařinčelo, Nerestrovu hlavu odhodil náraz o devadesát stupňů stranou. Rytíř otupěle zavrávoral doleva a s rachotem padl na kolena.

Echòmer přistoupil až k němu, rytíř se přestal krýt, pouze se mu mečem mdle ohnal po nohách. Nerestro ucítil odpor a byl si jistý, že soupeře podruhé zranil. Když však pohlédl na svůj meč, opět na něm nebyla ani stopa po životodárné tekutině.

Zato protivníkova bota mu tvrdě přistála v obličeji, řádový rytíř bezvládně padl na kamennou dlažbu.

Belkala vykřikla a vyrazila dolů. Rovněž Ulsařané se dali do vzrušeného hovoru.

* * *

Valjakov se obrátil k Lodrikovi, jenž ustaraně sledoval, co se dole děje.

„Pane, nejsem si jistý, ale mám dojem, že Nesrecův zástupce chce rytíře zabít,“ pronesl tiše, ale rozhodně panovníkovi do ucha. „Přerušte ten souboj dříve, než Nerestro zemře.“

„Tomu nevěřím,“ prohlásil mladík, hlas však nezněl jistě. „Myslím, proč by ho měl chtít zabít?“

„Protože bojuje jménem vašeho bratrance a vás bratranec nemůže rytíře z nějakého důvodu ani vystát, pane,“ vysvětlil tělesný strážce hlasitěji, než měl v úmyslu. Lodrik se k němu udiveně otočil a chtěl něco odvětit.

„Ach, to je nesmysl,“ vmísila se kabcara do hovoru sametovým hlasem. „Jenom mu bude chtít uštědřit lekci. Ten chlap je na můj vkus trochu moc domýšlivý a menší výprask by mu rozhodně neuškodil. Navíc jako pravý válečník boha Angora toho přece hodně snese. Podívejte se dolů: vždyť vůbec nekrvácí.“

Herold se mezitím k rytíři opatrně přiblížil, aby zjistil, jak se věci mají. Nerestro se zvedl, i když se přitom zapotácel.

„Žádná krev,“ ohlásil skutečně vyvolávač a na rytířovu žádost prozkoumal i Echòmera. „Žádná krev,“ zvolal podruhé. „Zápas pokračuje. Nebo by se chtěl některý z vás dvou vzdát?“

Řádový rytíř potřásl hlavou. Jeho soupeř místo odpovědi vytáhl ze stojanu oválný štít, dlouhý jako lidská noha, z něhož čněly na všechny strany dlouhé, tenké hroty. Echòmer oběma rukama pevně sevřel rukojeti, potom rychlostí, při níž se člověku tajil dech, roztočil tuto kombinaci zbraně a štítu, obojí v jednom.

* * *

Nerestro mezitím pochopil, že s jeho soupeřem není něco v pořádku.

V prvním případě se ještě mohl mýlit, ale po zásahu čepelí meče musela Echòmerova nechráněná noha krvácet. Což ale neudělala.

A vytušil, že již nebojuje o čest, ale o život.

Nesreca záměrně trval na tom, aby odložil aldoreelskou čepel. Proč neměl obyčejný meč na jeho protivníka žádný vliv, s tím si nelámal hlavu. Musí se nějakým způsobem dostat ke své drahocenné zbrani, kterou odložil na opačné straně arény. Jenom tak bude moci Echòmera zranit dříve, než sám padne mrtvý na žulovou dlažbu. Takový triumf nehodlal konzultantovi dopřát. A potom si ho pořádně podá.

Bojovník v černé zbroji stál tak, že Nerestrovi přehrazoval cestu ke zbrani, zděděné po předcích. Po několika okamžicích, kdy stál nehybně na místě, se řádový rytíř opět pustil do útočení, jež však mělo sloužit jenom k tomu, aby donutilo Echòmera k obraně.

Jenže onen podivný štít s kovovými hroty na koncích, který si muž zvolil, byl vynikající zbraní a každý obranný zákrok se nepatrným pohybem paže změnil na protiútok.

Nerestro odhodil svůj štít stranou, oběma rukama uchopil meč vrhl se na protivníka tak prudce, že mu Echòmer odolával jen s největším vypětím. Na to rytíř čekal.

Při poslední prudké ráně natrčil koleno a vrazil jím zespodu do hrany soupeřova štítu. Okraj štítu se zachytil o pásku přes oči a vysunul ji vzhůru.

Muž okamžitě pustil štít, ruce mu vylétly nahoru a pokusil se jimi chránit si oči před slunci. Zdálo se, že má panenky příliš citlivé na světlo.

Řádový rytíř se rozběhl tak rychle, jak mu to těžká zbroj a hučící hlava dovolily, aby se dostal k aldoreelské zbrani. Ulsařané se dali do křiku a hlasitě ho povzbuzovali.

Právě když doběhl k meči a vytahoval ho z pochvy, zasáhl ho protivník do zad. Náraz jím mrštil o stojan se zbraněmi, ale se svou vlastní zbraní v rukou se Nerestro cítil mnohem jistější než předtím.

Odrazil se od stojanu a z otočky udeřil. Čepel zespodu pronikla Echòmerovou zbrojí v místech, kde končí hrudní koš, a zajela několik centimetrů do těla. Tam pevně uvízla.

Nerestro nechápavě civěl na svou zbraň, zatímco z úst jeho dosud němého soupeře se vydral nelidský řev.

Rytíř se reflexivně opřel nohou o břicho zasaženého muže a odkopl ho.

Čepel se skřípěním vyjela z těla a opět na ní neulpěla ani kapka krve. Normálně by jeho protivník musel padnout k zemi, rozseknutý na dvě půlky.

Koutkem oka postřehl, jak k nim přibíhá pobledlý herold. Ulsařané na tribunách se zvedli.

„Angore, ochraňuj mě,“ zašeptal řádový rytíř a snad poprvé v životě pocítil opravdový strach.

Potom se mu hrot protivníkovy zbraně s nesmírnou prudkostí zabořil do levé poloviny prsou. Echòmer ji okamžitě vytrhl ven a z rány se začal valil silný proud krve.

Nerestrovu hruď zalila vlna tepla, prsty ztratily sílu, kolena podklesla a rytíř padl jak dlouhý, tak široký na zem. Z dálky zaslechl Echòmerův triumfální řev, který neustále slábl.

Rytíř cítil, jak ho někdo otáčí na záda, potom nejasně spatřil zelené vlasy, milovaný obličej a pár jantarových očí, které na něj vyděšeně zíraly.

„Belkalo, ten prsten, který mi dal Angor,“ vydechl. Hlas téměř nebylo slyšet. Zároveň zahýbal levou rukou. „Tady ten. Rozbij ho. Hned.“

Belkala mu zvedla levou ruku, něco zaskřípělo, potom se rytíř ponořil do zelenkavé temnoty.

* * *

Mortva mírně sklonil hlavu stranou a spokojeně se pousmál, když viděl, jak rytíř padá k zemi. „No ne, to je příšerné,“ vykřikl hlasitě a vyrazil vpřed, aby se vmísil mezi zvědavce.

Na tržiště spěchalo stále víc lidí, aby zjistili, jak na tom zraněný rytíř je. Seběhly se stráže, aby dav odtlačily stranou, a také ostatní rytíři se svým doprovodem se postarali o to, aby se lidé nedostali příliš blízko ke zraněnému válečníkovi.

Když se konzultant prodral hradbou lidských zad, spatřil Belkalu, klečící vedle Nerestra. Rytířovo tělo obklopovala tmavě zelená záře. Množství krve, rytmicky stříkající z rány jako ze studny, se s podivuhodnou rychlostí zmenšovalo.

Muž se stříbrnými vlasy se sklonil nad řádovým bojovníkem. „Nerestro, slyšíte mě? Řekněte přece něco!“ Přiložil rytíři ruku ke krku a nahmatal tepnu. Srdce sice neznatelně, ale přece jen tepalo. Mistrovsky se mu podařilo zamaskovat zklamání.

Zelený opar, do něhož vnořil prst, připomínal svědění. Jemné šimrání se znenadání změnilo v bolestné píchnutí, Mortva prudce vytrhl ruku pryč a promasíroval si ji. To, co rytíři zachránilo život, ať to bylo, co to bylo, na něho nečekaně zaútočilo.

„Vypadněte odsud, Nesreco!“ obořila se na něho Kensustriánka, panenky jí zářily jedovatou žlutou barvou. Tělem z poloviny zakrývala rytíře jako zvíře, chránící mláďata.

Mortva na zlomek vteřiny znejistěl. „Pokud nechcete přijmout mou pomoc, tak aspoň zavolejte cerêla,“ pronesl tiše. „Co je to zač, ta záře, co ho obklopuje?“

„Jeho bůh ho zachránil,“ zavrčela kněžka a vycenila na konzultanta dlouhé řezáky. „Váš člověk by ho jinak zabil. Zcela záměrně.“

„Nejspíš tak udělal jenom v zápalu boje. O tom si promluvíme někdy jindy,“ pokusil se Mortva rozptýlit její podezření a zvedl se. Konzultant k sobě přivolal eskortu s droboučkým léčitelem.

Chos Jamosar, dvorní cerêl, vrhl na rytíře krátký pohled. „Tady nemůžu skoro nic dělat. Magie už zapůsobila. Musíme vyčkat, až přestane působit, teprve potom lze začít s nějakou další léčbou.“

„Neviděl jsem v jeho blízkosti žádného jiného cerêla kromě vás,“ prohodil muž se stříbrnými vlasy zamyšleně, drobný mužík s neobyčejně velkou hlavou však ukázal na prsten s rozbitým kamenem, ležící na zemi vedle Nerestrovy ruky.

„To vysvětluje ten zázrak. Měl u sebe léčivý kámen. To jsou nesmírně mocné artefakty, ty si za peníze nemůže skoro nikdo koupit. Dáváme je cizím jenom v těch nejkrajnějších případech.“ Jamosar se usmál. „Zdá se, že mu jím některý z mých lidí vyrovnal obrovský dluh. A zachránil tím rytíři život.“ Cerêl nařídil, aby raněného opatrně uložili na nosítka, která k nim mezitím přinesli rytířovi panoši. „Odneste ho do jeho pokoje a řekněte mi, až záře vybledne.“

„Uzdraví se zase?“ Belkala popadla léčitele za rukáv a ještě ho na chvíli zdržela.

„Otázka zní, zda přežije,“ opravil ji cerêl a jemně se vymanil z kněžčina sevření. „Taková rána, která probodne srdce, je za normálních okolností smrtelná. Ten léčivý kámen musel být nesmírně mocný. Soudím, že má takovou sílu, že přivede raněného zpět ze světa mrtvých. Pokud přitom mozek neutrpěl nějakou újmu, bude rytíř časem schopen opět nasednout na koně a vrhnout se do dalších soubojů.“ Pomalu kráčel vedle nosítek. „Kdyby to měl znovu udělat, už kvůli němu doufám, že má ještě hodně takových pokladů.“

„Počkejte, doprovodím vás.“ Kněžka ustaraně pobíhala vedle malého procesí, jež vyrazilo zpátky do paláce.

„Slyšte, slyšte, slyšte,“ zazněl heroldův hlas. „Souboj mezi Nerestrem z Kurašky, rytířem Řádu vysokých mečů, sloužícím bohu Angorovi, a Echòmerem Černým, zastupujícím Mortvu Nesrecu, bratrance čtvrtého stupně naše kabcara, je tímto ukončen. Rozhodnutí padlo, čest Mortvy Nesrecy byla úspěšně obhájena.“

Následoval jen sporý potlesk, skoro nikdo již vyvolávače neposlouchal. Ulsařané se shlukli do skupinek, postávali na tribunách a kolem arény a rozebírali, co právě zhlédli. Potom měšťané zamířili do hospůdek.

Mortva zanedlouho zůstal v improvizovaně vybudované aréně téměř sám. Pomalu vzhlédl k lóži, kde nyní byla již jen Norina a zamyšleně se na něho dívala mandlovýma očima.

Konzultant se přátelsky usmál, rukou si uhladil stříbrné vlasy a naznačil úklonu. Brojačka se s opovržlivým výrazem ve tváři otočila a opustila dřevěnou konstrukci.

„Kam se v celém tom zmatku poděl váš bojovník?“ zaslechl Mortva za zády Aljašin hlas. „A proč po té ráně, kterou ho rytíř zasáhl, nekrvácel?“

Nesreca se otočil k rudovlasé ženě. „Nechal jsem ho odvést k jednomu cerêlovi, Vaše Veličenstvo kabcaro,“ zalhal. „Jeho zbroj je skutečně mistrovské dílo kovářského umění, prokládané těmi nejtvrdšími kovy, jaké se vyskytují i v aldoreelských čepelích. Proto zbroj odolala i rytířově ráně. Mimochodem, nepovažuji zrovna za rytířské, že Nerestro sáhl po své dokonalé zbrani. Jednoznačně se tím provinil proti uzavřené dohodě. Kdybych netušil, že něco takového udělá, byl by můj muž nyní mrtvý.“

„Tak jako teď měl být mrtvý Nerestro, že ano?“ prohodila Aljaša s nevinným výrazem v očích. „Nevím přesně, jakou hru vlastně hrajete. Ale prozatím proti vám nehodlám nic podnikat. Proto bych si s vámi příležitostně ráda promluvila o tom, co jste svého času naznačil.“ Ztlumila hlas. „Hovořil jste, že bych mohla sama vládnout.“

„Aha, odtud vítr vane.“ Konzultant si smetl smítko z rukávu uniformy. Předstíral lhostejnost. „Jenže kdo říká, že vám nadále chci pomáhat?“

„Já jsem oficiální následnicí trůnu, kdyby kabcar zemřel. A potřebuji mít po boku schopného, ledově klidného poradce, který s ničím nedělá zbytečně cavyky.“ Podívala se na něj.

„A koho jste přitom měla na mysli?“ vyptával se Mortva pobaveně a pohledem přelétl pár lidí, kteří ještě postávali na tržišti, aby se ubezpečil, že nikdo z nich nestojí příliš blízko. Když se to tak vezme, právě se oba nenuceně bavili o velezradě.

„Víte velice přesně, koho jsem měla na mysli.“ Aljaša rozložila vějíř a začala se ovívat svěžím vzduchem. „Řekněte mi, co mám udělat. A co za to budete chtít.“

Konzultant mírně předklonil hlavu, rty se téměř dotýkaly ženiných uší.

„Ještě nějakou dobu vyčkejte, Vaše Veličenstvo kabcaro,“ zašeptal. „Zatím vašeho manžela potřebujeme. Ale už brzy, podle toho, jak se věci budou vyvíjet, by se to mohlo změnit. Svou odměnu si vyberu sám, s tím si nedělejte starosti. Jsem velmi skromný.“ Pozvedl ukazováček. „Ale do té doby se chovejte rozumně. Nebuďte tak tvrdohlavá, Vaše Veličenstvo kabcaro. Hrajte svému manželi roli věrné manželky, kdyby to bylo nutné, tak mu nabídněte i své tělo,“ v ženině půvabném obličeji postřehl známky odporu a nechuti, „a myslete přitom na trůn, který vám v brzké budoucnosti bude náležet. Pouze vám. Já přitom zůstanu zcela v pozadí. Byla byste první kabcarou v dějinách Tarpolu. A já se postarám, aby se vaše jméno stalo nesmrtelným.“

Žena váhavě přikývla. „Pokusím se, Nesreco. Ale běda vám, kdybyste se mne pokusil podvést a dohodu nedodržel.“

Mortva se usmál, uchopil její ruku a naznačil polibek. „To bych se nikdy neodvážil.“

Kabara opětovala mužův falešný úsměv se stejnou rutinou jako on a odešla z tržiště.

Konzultant se za ní dlouho díval, potom se zvolna loudal k místu, kde Nerestro zarazil Echòmerovi aldoreelskou čepel do těla.

Sklonil se a prsty osahával žulovou dlažbu. Ulpělo na ní něco vlhkého, průhledného, něco, co se táhlo jako hustá polévka.

Varoval jsem Hemeròca, aby byl opatrný, řekl si v duchu a syčivě vydechl. Doufám, že to zranění není příliš vážné. Tohoto užitečného chlapíka by byla škoda.

* * *

Belkala seděla u rytířovy postele a ustaraně se dívala na mužův bílý obličej.

Navzdory všemu, co spolu prožili, byl pro ni nemocný, zraněný Nerestro něčím zcela novým. To Kensustriánkou značně otřáslo.

Na cestě do Tarpolu, kdy se prodírali blátem, ledem a sněhem, ve válce proti Borasgotánu nebo v nejhustší bitevní vřavě, nikdy se na řádovém rytíři neprojevily známky slabosti či zranitelnosti. V myšlenkách slyšela a viděla, jak se směje, připomínala si onen překrásný okamžik, když ji poprvé sevřel v náručí.

Muž nyní bezvládně ležel na lůžku, byl úplně bledý, oči měl pevně zavřené. Byl nahý, pokrývku měl až po bradu a vypadal stejně zranitelně jako malé dítě.

Po čele se mu tu a tam kutálely kapky studeného potu, jeho obličej se v nepravidelných odstupech křivil bolestí, vždy ve chvílích, kdy zelená záře, která ho stejně jako dřív neustále obklopovala, na okamžik zhoustla. Jak se zdálo, magie léčivého kamene měla hodně těžkou práci.

„Bojuj o život, můj milý.“ Kněžka ztěžka polkla, uchopila vlhký hadřík a něžně milému stírala kapky potu z tváře.

Když se dotkla zelené záře, ucítila v prstech podivné svědění, ale ignorovala je. Ve srovnání s bolestmi, které musel rytíř snášet, to nic nebylo.

Belkala nad miskou vykroutila lněný hadřík, odložila ho stranou a uchopila nádobku s vodou. Chtěla její obsah vylít a nalít si čerstvou. Vstala a nejprve zamířila k oknu.

Mezitím nastal večer, měsíce se poklidně a mírumilovně vznášely na obloze a zahalovaly Ulsar stříbrným světlem, vnikajícím i do Nerestrova pokoje. Temnota Kensustriánce nijak nevadila, viděla skoro stejně dobře jako za denního světla.

Belkala vylila vodu a nalila do misky čerstvou. Měla ji připravenou ve velké konvi, stojící v rohu ve skříni.

Ve chvíli, kdy držela konev v ruce, měla pocit, že od lože raněného rytíře zaslechla nějaký zvuk. Rychle se otočila, protože dostala strach, že se Nerestro příliš rychle pohnul a znovu si tak otevřel ránu.

Ke svému zděšení však vedle postele spatřila Mortvova děsivého bojovníka.

Muž se nad rytířem pomalu skláněl.

„Nevím sice, jak jsi se dostal dovnitř, ale tuto místnost okamžitě opustíš,“ obořila se na muže v tmavé zbroji. Zmocnila se jí nenávist, oči jí začaly žlutě žhnout. „Jestli tu ještě chvíli zůstaneš, roztrhám tě zaživa na kusy.“

Echòmer zvedl hlavu a podíval se na ni. Sundal ochrannou pásku a Kensustriánka postřehla, že se mu sytě rudé oči nebezpečně třpytí. Poté se muž s propadlými tvářemi pohrdlivě pousmál.

Belkala zavrčela, skočila k vetřelci, ruce se jí zkroutily a změnily se v drápy, špičaté řezáky se znenadání zvětšily.

Echòmer ji nechal dojít až k sobě, potom mužova pravá ruka vystřelila vzhůru a popadla ji pod krkem. Ženě vyklouzlo zděšené zachrčení, zatímco ji muž mohutným trhnutím zvedl do výšky a držel ji nataženou rukou několik centimetrů nad podlahou.

Dlouhé ostré nehty drásaly mužovu ruku, nenapáchaly však žádnou škodu. Kněžka cítila, jak rohovina neškodně klouže po válečníkově podivně teplé kůži.

Sevření krku bylo čím dál těsnější. To, co proti ní stálo, ať to bylo, co to bylo, nemělo s člověkem nic společného, jinak by té bytosti rozedrala loket až na kost.

Echòmer sledoval s jistou zvědavostí Belkalinu snahu ublížit mu, potom jí mrštil na zem, až odlétla několik metrů daleko. Kněžka vrazila do skříně, až to zadunělo, a dopadla na kobercem pokrytou mramorovou podlahu. Vztekle zaprskala, zvedla se na nohy a přikrčila se, aby se mohla znovu dát do boje.

Muž v tmavé zbroji se opět sklonil nad raněným. Na kněžku se vůbec neohlížel, zdálo se, že dospěl k přesvědčení, že pro něj nepředstavuje žádné nebezpečí.

„Jsem zde, abych složil slib,“ zašeptal chraplavě řádovému rytíři do ucha, jako by mu mluvení činilo obrovskou námahu. „To, co jsem začal, také dokončím, modloslužebníku. Setkání s Hemeròcem nikdo nepřežije. Až se podruhé střetneme v boji, zemřeš.“

„Ne,“ vykřikla Belkala a znovu se pokusila vrhnout na vetřelce.

„Odstup, rákshaso!“ zaryčel Echòmer a natáhl levou ruku. Z konečků prstů vylétlo pět bledých blesků, které zasáhly Kensustriánčinu hruď.

Neznámá magie působila na kněžku s nečekanou prudkostí, bylo to, jako by dostala ránu kladivem. Vzduch jí unikl z plic, měla pocit, že se celé její tělo ocitlo v plamenech. Pod šaty se jí rozzářil amulet boha Lakastry a praskl. Žena padla na kolena.

„S tebou nejsem ve sporu, stvůro. Zatím ještě ne.“ Mortvův válečník ustoupil do tmavého kouta místnosti a poslední, co Belkala zahlédla, byla rudá záře jeho očí, která najednou pohasla.

Když se opatrně do rohu znovu podívala, nenašla tam nic kromě několika pavučin a vlhké, lepkavé skvrny z jakési neznámé, průhledné hmoty.

II.

Pouze Tzulandrie zaostávala ve vývoji, krajinou nadále zmítaly války, až se ocitla v nebezpečí dokonce i sousední Sena. Na místě, kde končila trhlina, zřídila Taralea magickou přehradu sahající až ke břehu moře.

OBDOBÍ PRVNÍHO MÍRU
KAPITOLA II

ULLDART, JIŽNÍ POBŘEŽÍ KENSUSTRIE,
LÉTO 443 P. S.

„Tak, tak. Takže tady máme to obávané kensustriánské pobřeží.“ Tei-Sal Haïl-er-Ibadan se spokojeně pousmál, když spatřil nedotčený bělostný písek, malebně pokrývající mořský břeh ve vzdálenosti dvou mil od lodí angorské invazní flotily. „Jak to tak vypadá, nikdo se o nás nestará. Naši zvědové tedy měli pravdu. Podařilo se nám odlákat jejich jednotky na nesprávné místo. Naše lest tentokrát zapracovala skutečně skvěle.“

Mořská pláž, která přímo lákala k vylodění, se rozkládala v přírodní zátoce o šířce zhruba jedné míle. Za ní se tyčila strmá skalní stěna, do níž byly vysekány široké schody. Pevnost trůnící vysoko nad skalami působila opuštěným dojmem. Napravo a nalevo od přírodního přístavu se zvedala několik metrů vysoká skaliska.

„Směl bych Tei-Salovi přátelsky připomenout, že Kensustriánci zcela jistě nejsou národem, který kdekomu skočí na vějičku? Takové označení by nebylo na místě,“ připomněl zpovzdálí Parai Baraldino a zatřepal před obličejem kapesníčkem, aby se trochu ochladil. Z nebe na ně onoho překrásného dne nelítostně dopadaly sluneční paprsky a palestánský důstojník v duchu již několikrát proklel všechny vrstvy svého brokátového oděvu. Musel však zachovat styl, a to za všech okolností. „Pokud se správně pamatuji na hlášení vašeho pozemního vojska, tak si už spálili prsty, nemám pravdu?“

Ibadan, snědý, asi čtyřicetiletý muž vyznačující se rozložitou postavou, pleší a bezvousým obličejem, se rozladěně otočil.

„Commodore, jste tu na palubě jako pozorovatel, ne jako rádce. Nechte si ty svoje palestánské kupecké moudrosti pro sebe, smím-li prosit. Když už nechcete bojovat, tak aspoň…“

„Má ty dobroto, nebuďte přece tak nedůtklivý, Tei-Sale,“ prohodil Baraldino opovržlivě. „Buďte rád, že se starám o blaho vašich mužů. Já byl při tom, když nám Kensustriánci ukázali svoji sílu, a to mi, mírně řečeno, bohatě stačilo.“

„Uklidněte se, Černá flotila není nikde poblíž,“ konejšil ho velitel. „Mých patnáct galér by jim jinak ukázalo, co to znamená dát se do křížku s císařským námořnictvem.“

„S prominutím a se vší úctou, vašich patnáct galér by šlo ke dnu, ani byste se nestačil divit.“ Důstojník a diplomat se při odpovědi záměrně nedíval na Angoránce, ale zíral s přimhouřenýma očima k písečnému pobřeží. Slyšel, jak velitel vztekle zafrkal. „Jak teď hodláte dál postupovat?“

„Manévr, kterým jsme osm mil odsud odvedli jejich pozornost, skvěle zafungoval. Kensustriánci tam zcela jistě odveleli většinu svých vojsk. Předpokládám, že pevnost bude klást jenom malý odpor.“ Ibadan ukázal směrem ke vjezdu do zátoky. „Jestli budeme dobře manévrovat, může dovnitř najednou proplout deset lodí a ty hned přirazí ke břehu. Voda tu sahá dost hluboko a na písku si nezničíme kýly. Musíme se co nejrychleji dostat ke břehu, aby nepřátelské katapulty neměly moc času a nemohly nás cestou potopit. Zbylých pět lodí bude ostřelovat pevnost a krýt zbytek flotily, potom vezmeme pevnost útokem.“

„Plnou parou vpřed, říkáte? Jako bouře?“ Baraldino se posadil k zábradlí ve stínu rozevláté plachty, nadzvedl třírohý klobouk a setřel si z čela pot. „Hořím zvědavostí. Kde je tady na té galéře nejbezpečnější místo? Byl bych hrozně nerad, kdyby mě zasáhli. Uvažte, že jsem oficiálním vyslancem vašeho spojence.“

„Který až dosud nic neudělal a pořád jenom sliboval, commodore. Blokáda, kterou vaše země vyhlásila, zřejmě nefunguje tak, jak jste si představovali.“ V hlase námořního důstojníka byl slyšet posměšný nádech.

„Zato,“ opáčil Palestánec co nejpřátelštějším tónem, „máme po boku obávané a ostřílené bojovníky angorského císaře, kteří zničí všechno, ale úplně všechno, co se jim postaví do cesty. Kromě několika málo Kensustriánců, co umějí střílet z luku nebo létat vzduchem.“ Rukama napodoboval mávání křídly. „Považuji zprávy o těchto zázračných strojích za naprosto přehnané. Tei-Sal zřejmě jenom nechtěl přiznat, že padl za oběť protivníkům, nad nimiž měl obrovskou převahu.“

„Tei-Sal Faïs-bar-Lamshadai je jedním z nejlepších vojevůdců, jaké císařství má,“ odvětil Ibadan a pečlivě zdůrazňoval každičké slovo.

„Možná právě proto nechce ztratit dobrou pověst, nemyslíte?“ dohadoval se commodore a opět se začal ovívat. „Protože se Tei-Salovi Lamshadaiovi nepodařilo dodržet časový rozpis, museli jsme improvizovat, že ano? Doufám, že nám ten plán vyjde.“ Mávl rukou a jeden z námořníků mu přinesl pohár s vínem. „Jak dlouho chcete ještě s tím útokem čekat, Tei-Sale? Jestli v pevnosti někdo je, mohl se na vás už dávno připravit.“

Velitel protáhl koutky úst, ale zdržel se odpovědi. Mávl na muže na přídi a ten začal vlajkami signalizovat rozkazy ostatním lodím flotily.

Deset galér napnulo všechny plachty, vesla se v neúprosném rytmu rychle zvedala a klesala. Práskání bičů, jimiž byli otroci v podpalubí pobízeni, doléhalo až na palubu velitelovy lodi. Válečná plavidla zamířila širokým obloukem směrem ke vjezdu do zátoky.

Obsluhy katapultů na zbývajících pěti lodích se rozmístily u strojů a zaměřily vrhače oštěpů na střílny v hradbách pevnosti. Přírodní přístav byl stále blíž a blíž.

Baraldino si vzal dalekohled a pozorně sledoval opuštěnou pevnost. Za zdmi se nic nehýbalo, nezahlédl jediný zelený vlas, nikde nestoupal podezřelý kouř, který by v něm vzbudil podezření, nebylo slyšet tupé dunění, které by je varovalo před střelou z nějakého obrovského vrhače kamenů. Lest, ke které ze zoufalství sáhli, zřejmě Kensustriánce opravdu zmátla.

Commodore usrkl vína, aniž by odložil čočky. U jedné ze střílen se něco zatřpytilo, záblesk Baraldina tak oslepil, že musel na chvíli zavřít oči. Rychle zamrkal, znovu se zadíval na ono místo a opět mu do očí vystřelil pronikavý záblesk.

„Co to, k čertu…“ Odložil pomůcku a zadíval se nahoru bez dalekohledu. Ve slunečních paprscích se v nepravidelných odstupech něco jasně lesklo.

„Tei-Sale, chtěl bych vás…“

Angoránec však odmítavě zvedl ruku. „Ušetřete mě svých neustálých žvástů, commodore. Musím provést útok a k tomu rozhodně nepotřebuji vaše více než sporné rady.“ Ibadan sešel z můstku a nechal Palestánce stát s otevřenou pusou.

„Tak tedy ne,“ zabručel Baraldino uraženě a pro jistotu přešel na místo, kde ho chránil mohutný stožár. Čistě pro případ, že by Kensustriánci zahájili palbu. Přitom si všimnul pohybu na skalách na levé straně od vjezdu do zátoky, od nichž bylo prvních deset lodí vzdáleno ani ne osminu míle.

Opět pozvedl pomůcku pro lepší vidění a na břehu zahlédl nějaký kladkostroj. Pohyby kladky upoutaly jeho pozornost, protože od ní vedl napnutý řetěz, táhl se po skalisku, až se ztratil dole ve vodě. Někdo zřejmě právě něco spouštěl.

Baraldinovi se kolem žaludku rozlil nepříjemný pocit. Úryvky rozhovoru, které k němu doléhaly od přídě, se točily kolem záblesku, který údajně spatřil jeden z mužů, co obsluhovali katapulty.

„To jste se mohli dovědět už dříve,“ zabručel Palestánec a přitiskl se co nejúžeji ke stěžni. Výkřiky z přídě vzbudily commodorovu pozornost a donutily ho navzdory původnímu předsevzetí opět opatrně vyhlédnout z úkrytu.

Zdálo se, že prvních deset lodí narazilo na úrovni obou skalisek při vjezdu do zátoky na nějakou neviditelnou překážku. Přídě zůstaly na místě v řadě jedna vedle druhé, galéry byly rázem donuceny zastavit. Od lodí k nim dolehlo mnohonásobné praskání tříštícího se dřeva, lámaly se žebra i plaňky. Potom se první z válečných lodí položila na pravobok a kousíček za kousíčkem se potápěla. Vojáci odhazovali zbroje i zbraně a skákali přes palubu, zatímco z podpalubí zazníval vyděšený křik připoutaných veslařů.

Jen s nepatrným časovým odstupem se i ostatní galéry začaly pokládat na bok. Zanedlouho nebylo pochyb, že do podpalubí všech lodí, kde seděli připoutaní otroci, rychle pronikala voda.

Tei-Sal Haïl-er-Ibadan ryčel rozkazy ostatním lodím, aby zůstaly stát a zabránily kolizi s uvíznuvšími vraky.

Lopatky vesel se zabořily do vody, až od nich stříkala pěna, a zpomalily rychlost. Hrozilo, že dřevěné stožáry neunesou obrovskou zátěž a zlomí se. Lana, jimiž byly plachty vypnuté, námořníci prostě přesekli, skasávání plachet by trvalo příliš dlouho. Těžké kusy plachtoví dopadly na plaňky a zavalily většinu vojáků, kteří však měli na sobě helmy a štíty a díky tomu nebyl nikdo z nich zraněn.

Posledním pěti galérám se skutečně podařilo zastavit těsně před nabouranými plavidly. Trupy lodí, každá natočená jiným směrem, zůstaly stát před neviditelnou překážkou a commodorovi připadalo jako zázrak, že nikde nedošlo ke srážce. První z trosečníků se pokoušeli vyšplhat na palubu.

„Ve vodě jsou kůly,“ zakřičela hlídka ze strážního koše dolů na palubu. „Vidím je úplně jasně. Mají železné hroty, které sahají těsně pod hladinu.“

„Ibadane, proč vám to zvědové neohlásili?“ zaryčel Baraldino přes palubu, protože nehodlal opustit úkryt.

„Protože tam předtím nebyly,“ zasyčel Tei-Sal vztekle odpověď.

Ten kladkostroj, projelo palestánskému důstojníkovi hlavou a plácl se dlaní do čela, až se pot rozstříkl všude kolem. Oni ty kůly vytáhli až teď. Jenže co přijde po nich?

Zbylé galéry se na Ibadanův rozkaz seřadily tak, že ostruhy lodí mířily k otevřenému moři. Hlavním úkolem nyní bylo zachránit vojáky a námořníky a poté „rychle ustoupit“. Bylo zřejmé, že o topící se otroky se Angoránci nehodlají starat.

Vlnami se k nim prodírala malá, podivná loďka, připomínající commodorovi svým vzhledem saně. Ke dvěma bečkám byla připevněná malá plošina a stěžeň, jehož plachty se nadouvaly větrem. Na konci plošiny seděl kormidelník, další dva Kensustriánci měli na starosti plachtu, čtvrtý stál za otočným vrhačem šípů, k němuž byla upevněná široká dřevěná deska, za niž se střelec mohl přikrčit, aby se chránil před nepřátelskými střelami.

Patnáct hlavní vodorovně vedle sebe, dvacet hlavní svisle pod sebou, počítal Baraldino ústí zbraně. Jestli ta věc vystřelí, budeme prošpikovaní jako kuřata.

Člun, nebo co to vlastně bylo, se k nim blížil takovou rychlostí a tak obratně, že se Palestánec nestačil divit. Kensustriánec kroužil kolem nejčelnější angorské galéry jako komár kolem psího čumáku.

Některé katapulty na angorské lodi se snažily plavidlo potopit, ale to se pohybovalo tak trhaně, že nebylo možné předem odhadnout jeho kurs. Napravo i nalevo od nepřítele voda neustále stříkala do výšky, ale žádný z Kensustriánců nebyl zasažen.

Potom zahájil palbu vrhač šípů a během několika okamžiků je zasypal jednou ránou za druhou. Po prvních osmdesáti šípech, které nenapáchaly mezi vojáky žádné škody, jež by stály za zmínku, vypustil kensustriánský střelec všechny šípy najednou.

Dřevěné hejno za hlasitého svištění vtrhlo do shluku vojáků a námořníků, kteří se snažili pomáhat plovoucím trosečníkům. Tato salva měla za následek mnoho mrtvých a raněných. Nepřátelské plavidlo se stáhlo mimo dostřel, aby posádka mohla vrhač šípů nerušeně dobít.

Baraldino si právě chtěl vydechnout, když postřehl, že se za skalisky vynořila čtyři další taková plavidla a nabrala kurs k téměř nehybné invazní flotile. K nim se za okamžik připojilo šest dalších lodí a Palestánec se rozhodl, že je na čase opustit úkryt.

Seskočil z můstku na hlavní palubu, tryskem pádil k průvlaku vedoucímu do podpalubí k lavicím s řadami veslařů a po hlavě se do něj vrhl, zatímco palubu zasypal smrtonosný déšť šípů.

Otroci se zmateně dívali na nádherně oblečeného muže s parukou, která mu napůl sklouzla z hlavy. Muž proběhl uličkou mezi lavicemi, za zády mu povlávaly šosy kabátu, odstrčil dozorce s bubnem stranou a zmizel ve dveřích, vedoucích do nákladového prostoru.

Baraldino se opřel o dřevo, zalapal po dechu, krátce si odpočinul a začal přede dveřmi vršit barikádu ze sudů, beden a pytlů, prostě ze všeho, co našel. Potom znechuceně zalezl do nejvzdálenějšího kouta velkého nákladového prostoru a zakryl se prázdným pytlem.

Mě nenajdete, zelené kštice. Mě ne.

* * *

Zelené kštice ho našly. Dokonce velice rychle, jak musel commodore uznat. Jeho snaha o vytvoření barikády a maskování nepřinesla úspěch. A samozřejmě ho díky uniformě v mžiku identifikovali jako Palestánce.

Dva zamlklí Kensustriánci v lehké kožené zbroji ho z obou stran doprovázeli, když vycházel na palubu. Lavice pro veslaře byly prázdné, na jejich místech visely opuštěné řetězy, zvenčí nebyl slyšet jediný zvuk.

Když došli na palubu, spatřil commodore deset bojovníků, kteří se mezi sebou tiše bavili. Zdálo se mu, že vojáci mají na sobě těžší zbroje než ti, kteří ho doprovázeli. Připomínali mu kensustriánské vyslance, s nimiž se setkal v Tersionu. Vojáci k němu okamžitě obrátili pozornost.

„Vy jste Palestánec?“ zeptal se ho jeden z vojáků nepřátelsky.

Baraldino vysekl obligátní pukrle, zamával kloboukem a představil se celým jménem i plnou hodností. „Jestli mě zabijete, nic vám to nepřinese. Raději mě vezměte do zajetí a požadujte za mě výkupné,“ zakončil svůj proslov.

„Obchodník, diplomat, commodore a zbabělec,“ vypočítával Kensustriánec. „Já jsem Kaàló. Musí vám stačit, když vám řeknu, že jsem velitelem pevnosti, kterou jste chtěli dobýt.“ Muži kolem něj se dali tiše do smíchu. „Prohráli jste. A chtěl bych, abyste vy, Barilano…“

„Baraldino,“ opravil ho Palestánec s nakyslým úsměvem.

„…kontinentu podal zprávu o tom, jak naše říše odpovídá na nepřátelský útok.“ Kensustriánec dovlekl commodora k zábradlí a ukázal rukou k zátoce, jejíž modré vody se zbarvily krví.

Původně bílý písek připomínal rudou houbu, všude na hladině se vznášely mrtvoly. Mezi směsicí vody a těl kličkovaly malé plachetnice a pátraly po přeživších, aby jim uštědřily ránu z milosti. Mezitím již připluly první dravé ryby, aby si pochutnaly na bohaté hostině.

Palestánec byl celý bez sebe. Kolena se mu roztřásla tak, že se musel přidržet zábradlí. Nespočet veslařů a více než dvě stovky vojáků na každé lodi mu dávaly dohromady úděsný počet mrtvých, za něž se Kensustriánci budou muset zodpovídat.

„Vy jste nás napadli, my jsme vás odrazili.“ Kaàló podal Baraldinovi těžký pytel. „Tady jsou nárameníky s hodnostmi všech vysokých angorských důstojníků. Odneste je zpátky a vyprávějte o tom, co jste v zátoce spatřil. Právě tak nebo velice podobně skončí každý pokus o napadení Kensustrie.“

„Jak,“ zašeptal důstojník, který odporem téměř ztratil řeč, „se mám vrátit? Mám snad až domů plavat?“

„Jeden z našich katamaranů vás dopraví na západ, kde jste odstavili tu svou slabší flotilu, abyste nás zmátli. Tam vás vysadí na břeh, zbylých pár metrů budete muset absolvovat pěšky, commodore. Teď vám nabídnu ještě dokonalejší zážitek.“

Kensustriánský velitel popadl obchodníka a po zádech ho hodil přes zábradlí do vody.

Ječící Baraldino se zřítil do rudých vln a v ústech ucítil pachuť krve. Krve angorských spojenců.

Probojoval se opět nad hladinu, přitom prskal a lapal po dechu. Pevné paže ho zanedlouho vytáhly na palubu katamaranu a nechaly ho ležet na úzké plošině, kde nikomu nepřekážel. Voda, jež mu stékala z šatů, měla rudou barvu. Jeden z mužů posádky mu podal pytel s nárameníky.

„Povyprávějte jim o tom, Baraldino!“ zakřičel za ním Kaàló z galéry. Kensustriánský velitel se opíral o zábradlí a díval se za ním, zatímco malá plachetnice nabírala rychlost.

To si piš, že o tom budu vyprávět, říkal si Palestánec v duchu, zatímco zvracel. Až s tím svým vyprávěním skončím, vytáhne proti vám do války celý kontinent.

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL,
HLAVNÍ MĚSTO ULSAR,
LÉTO 443 P. S.

Koneček Lodrikova pravého ukazováčku obklopila jemná duhová záře. Kabcar opatrně ukázal na sklenici vody, stojící před ním na stole, a pestrobarevné světélko se z prstu přeneslo na sklenici.

Panovník se soustředil tak jako ještě nikdy předtím a obrysy sklenice se začaly měnit. Nejprve se roztáhla do šířky, potom vystřelila vzhůru a stále zřetelněji nabírala podobu půvabné vázy. Lodrikovi se na čele námahou perlil pot a jeho duševní napětí na okamžik mírně povolilo.

V průhledném materiálu se objevily trhliny, váza praskla, voda se vylila na pracovní desku stolu a způsobila potopu.

„Zatraceně,“ uklouzlo kabcarovi. V poslední chvíli se mu podařilo zvýšenou mentální koncentrací předejít výbuchu divoké magie, která se mu nahromadila v těle. Při záchvatu vzteku by se určitě leccos rozbilo a křišťálová sklenice mu pro dnešek bohatě stačila.

To, co mladík neúnavně nacvičoval vždycky, když měl chvilku sám pro sebe, nazýval jeho bratranec „maličkostmi“. Podle Mortvova názoru mělo význam pouštět se do skutečně velkých dopadů magického umění jenom tehdy, když člověk dokonale zvládl jejich provedení v malém měřítku. A v tom Lodrik mezitím dosáhl obrovských pokroků.

Aniž by to jeho konzultant a nový důvěrný rádce tušil, pokoušel se tarpolský vládce i o nebezpečné věci. Pod nimi kabcar chápal vyvolávání ohnivé koule, kterou vytvořil spíše náhodou než záměrně a která ke všemu ještě dlouho poletovala místností. Lodrik vydával následky svého nezdařeného experimentu za řádění požáru, jenž se rozšířil z krbu a přeměnil část místnosti v trosky a popel.

Stále ještě přesně nevěděl, co musí svou duševní energií uvést do chodu, aby dosáhl větších věcí. Jednal na základě pocitů a tušení, své dovednosti nasazoval zcela intuitivně. Bezpodmínečně toužil po tom, aby se mu podařilo úspěšně zvládnout i výsledné produkty svých snah, a to víc než kdykoliv předtím.

Panovník spatřoval ve svých magických schopnostech nejlepší možnost, jak se bude moci ještě před koncem roku 443 zbavit válečného knížete Sinureda, jehož k sobě povolal a udělal z něj spojence. Nebezpečí, že zloduch, kterého přivolal z minulosti, uvrhne zemi do doby temnoty, připadalo kabcarovi příliš velké. Ale než nastane ta pravá chvíle, kdy bude „Zvíře“, jak ho mnozí nazývali, muset odejít, měl by mu ještě prokázat dobré služby.

Mladík s povzdechem shrábl ze stolu střepy vázy a položil na naleštěné dřevo levnější skleněný předmět. Chtěl si cvičení znovu zopakovat a tentokrát se mu to musí podařit.

V dalších pokusech mu zabránilo tiché zaklepání na dveře. „Ano, kdo mě ruší?“

Do místnosti vstoupil Mortva Nesreca, a když zavřel dveře, hluboce se před příbuzným uklonil. „Vaše Veličenstvo kabcare, snad nakonec nezapomenete, že jste konečně chtěl přijmout diplomatické vyslance ulldartských říší?“ vyptával se rádce přátelsky. Jeho hlas zněl jemně, působil uklidňujícím dojmem a jako vždy budil důvěru.

„U Ulldraele Spravedlivého,“ vyjekl Lodrik překvapeně a podíval se na hodiny visící na stěně. „Skutečně. Kdybyste mě nevyzvedl, milý bratranče, určitě bych nechal velvyslance čekat.“

„K čemu mě přece máte?“ Konzultant se pousmál. „Pojďte. Všechny delegace se již shromáždily a netrpělivě čekají, kdy se mezi nimi objevíte.“

Lodrik si urovnal uniformu a zkoumavě na sebe pohlédl do zrcadla. Z něj se na něho díval obraz štíhlého, dobře vypadajícího mladého muže se sytě modrýma očima a energickými rysy. Krátký světlý vous byl jako vždy dokonale zastřižen.

„Hrozná škoda, že už jsem ženatý,“ prohlásil a ušklíbl se na bratrance. „Teď bych byl nejlepší partií v celém Tarpolu. Statný, přitom teprve sedmnáctiletý mladík.“ Prohlížel si svůj profil. „Jenom ten jeden až příliš vážný rys kolem koutků úst mi ubírá na sympatickém vzhledu, nemám pravdu?“

Muž se stříbrnými vlasy a různobarevnýma očima si rukou podepřel bradu. „Vypadáte díky němu důstojněji. Působí to především na diplomaty, kteří se konečně přesvědčili, že jste opravdovým vládcem, Vaše Veličenstvo kabcare.“

„Ano, ano,“ prohodil mladík mnohoznačně. „Hodně lidí jsem tím překvapil.“

Společně vyšli z místnosti a vydali se na cestu do audienční síně, kde na ně čekali velvyslanci, poslové a celé delegace.

Nyní, když se Tarpol ocitl na vrcholu úspěchů, hořely ulldartské říše zvědavostí a netrpělivě čekaly, až se dozví, jestli a jak bude válka pokračovat. Otázka, komu bude patřit baronie Kostromo, přitom zůstávala nedořešená a rovněž tak byl nejvyšší čas, aby padlo rozhodnutí o budoucnosti „svobodné baronie Worlac“.

Konzultant zastával názor, že pod dojmem výsledků, kterých Tarpol v poslední době dosáhl, nyní nadešla nejpříhodnější chvíle na pokračování v jednání. Šok nad tím, jakou údernou silou se Tarpol prezentoval, nad tím, že navzdory očekávání nalezl spojence, a nad nelítostným jednáním s Borasgotánci připravil půdu pro dobrou výchozí pozici při následném vyjednávání.

„Předpokládám, že od doby, kdy jsem pročítal poslední zprávy, se na frontě nic moc nezměnilo, že ne?“ vyptával se kabcar bratrance. „Byl bych velice nerad, kdybych měl horší informace než velvyslanci.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Znamení temného boha.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.