Larry Correia v nakladatelství

FANTOM Print

Lovci monster s.r.o.

Lovci monster: Vendeta

Lovci monster: Alfa *

Lovci monster: Legie *

* Připravujeme

FANTOM Print

2013

Copyright © 2010 by Larry Correia

Cover © Petr Willert

Translation © Jakub Mařík

ISBN 978-80-7398-218-8

ISBN 978-80-7398-443-4 ePub

ISBN 978-80-7398-444-1 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Tato kniha je věnována Diamantine.

Děkuji členům Readers Force Alpha za zpětnou vazbu a upozornění na chyby. Chlapci, vy víte úplně všechno. Zvláštní poděkování Kathy Jacksonové a Bobu Westoverovi za zkušební čtení, Rabbit Boyettovi za návrhy nášivek, Toni Weisskopfové a jejímu úžasnému týmu v Baen a kofeinu v tisícovce Coca-Col.

„Když monstra mají noční můry, zdá se jim o nás.“

Příručka Lovců monster

KAPITOLA 1

Nebyl to ani rok, co se iluze roztříštila a já dostal pozvánku do skutečného světa. Do té chvíle jsem se považoval za naprosto průměrného, žil jsem normální život, měl jsem normální práci. Všechno se změnilo tu noc, když se šéf naší účtárny změnil ve vlkodlaka a pokusil se mě sežrat. Jsou v podstatě dva způsoby, jak se takovému problému postavit. Když většinu lidí konfrontujete s něčím tak neskutečně odporným, schoulí se do klubíčka a zemřou. Na druhou stranu jsou tu lidé jako my, jimž je souzeno stát se Lovcem monster a kteří se o tu záležitost postarají. Málem mě dostal, ale nakonec jsem ho prohodil oknem ve čtrnáctém patře. On byl mrtvý, já ne, což ze mě dělalo vítěze.

Po tomto prvním setkání jsem dostal pracovní nabídku. Podobné věci podle všeho moc lidí nepřežije a zabitím monstra si uděláte slušné jméno. Naverbovali mě Lovci monster s. r. o., nejlepší likvidační firma v oboru. Chráníme lidstvo před nadpřirozenými silami, které se vyplížily z našich nejhorších nočních můr, a na oplátku nám platí pořádné prachy.

Novou práci jsem dělal teprve chvíli, když se LM museli postavit neskutečnému zlu z minulosti. Byli jsme donuceni použít všechno, co jsme měli, abychom to přežili, ale Prokletý byl nakonec poražen a já doslova zachránil svět.

Stal jsem se zaměstnancem měsíce.

Největší čupakabra ve smečce byla jen čtyři stopy vysoká, ale co jim chybělo na velikosti, to si vynahrazovaly čirou zuřivostí. A když se nemohly dostat ke své večeři, byly ještě naštvanější než obvykle. Venkovská holka marně startovala motor svého potlučeného Chevy Vega, když na silnici v džungli vylezla první větřící čupakabra. Při pohledu na tu malou démonickou ještěří věc říznutou trochou hmyzu, která hopsala po prašné cestě jako pitomý miniaturní klokan, zaječela a jen tak tak stihla před cvakajícími čelistmi skočit do auta. Nepřestávající ječení zpoza zavřených dveří její prorezlé plechovky přilákalo i zbytek smečky a po autě těch potvor teď lezl tucet.

Čupakabry na lidi obvykle neútočily. Duté zuby, které jim vyrůstaly z tlamy, dokázaly prorazit lidskou lebku jako šroubovák pikslu mlíka, ale instinktivně se držely lovu na menší zvířata. Když však čupakabří smečka jednou ochutnala lidskou krev, nemohla přestat a zabíjela stále častěji. Podle toho, co jsem zatím v téhle práci viděl, museli být lidé buď výjimečně chutní, nebo návykoví, něco jako monster crack.

Stvůry škrábaly a drásaly okna i střechu auta. Holka vřískala dál. Na podobné představení měla pozoruhodně vhodné plíce, což byl taky důvod, proč jsme si ji vybrali. Její křik stvůry vytočil tak, že začaly kvílet taky, jekot se nad temnými korunami džungle nesl kilometry daleko.

Čtvernožec, co poskakoval na kapotě, začínal být pořádně namíchnutý. Musel to být alfa samec smečky a nemohl pochopit, proč se sklo nechce rozbít. Bedlivě jsem ho sledoval dalekohledem s nočním viděním.

„Myslím, že něco tuší,“ zašeptal Trip Jones.

Přikývl jsem. Na potvoru s mozkem velikosti mandarinky byly možná chytré, ale s neprůstřelným sklem se ještě nesetkaly. Nakonec alfa seskočil z kapoty a odhopsal ke krajnici. Málem jsem zapnul vysílačku, ale alfa se tam zastavil, rozhlédl se a vrátil se s kamenem. Vylezl zpátky na kapotu, zvedl kámen a začal s ním tlouct do předního skla. Ostatní čupakabry radostně vřeštěly a povzbuzovaly ho.

„Hej, nevěděl jsem, že vysávači koz umí používat nástroje,“ ozval se přes vysílačku Milo Anderson. Byl na pozici na druhé straně silnice. Všichni jsme na sobě měli ghillie 1maskáče a leželi ve křoví, kde na nás celé hodiny hodoval hmyz. Nechutná mast, kterou jsme se natřeli, abychom před citlivými čenichy čupakaber zakryli pach, místní brouky vyloženě přitahovala.

Moje vysílačka zapraskala. „Budeme muset aktualizovat databázi,“ ozvala se Julie Shacklefordová, v pozadí byl slyšet řev rotorů vrtulníku. „Používání nástrojů… to je fascinující.“

Naší falešné venkovance Holly Newcastleové, která dělala návnadu na předním sedadle vegy, to až tak fascinující nepřipadalo. Teatrální vřískání na chvíli ustalo. „Ehm, chlapi…“ V pozadí jsme slyšeli praskání skla. „Chlapi?“

Měli jsme tu tři Lovce monster s. r. o. ukryté ve křoví, další v nastraženém autě a dva v rychle se blížícím bojovém vrtulníku. Dále pak pečlivě rozmístěné miny Claymore kolem silnice, hromadu zbraní, tisíce nábojů, prvotřídní noční vidění a termovizi, spoustu nadšení a společný odpor k těm hnusným bestiím.

Zapnul jsem mikrofon.

„Spusťte to.“

Jmenuji se Owen Zastava Pitt a živím se zabíjením monster.

„Harbinger,“ ozval se ze sluchátka známý hlas, jen zněl trochu ospale. Musel jsem ho vzbudit. „Kolik je hodin?“

„Tady máme skoro půlnoc,“ odpověděl jsem, což znamenalo, že v Alabamě mohla být tak jedna nebo dvě ráno. V časových pásmech jsem se nikdy moc nevyznal.

Krátká pauza. „Takže buď někoho sežrali, nebo jste dokončili zakázku.“

„Mise splněna, šéfe. Julie odnesla důkazy do kanceláře starosty a postarala se o převod peněz.“ Důkazy zahrnovaly pytel plný usekaných čupakabřích hlav. „Byla to velká smečka. Vykouřili jsme je všechny.“

„Dobrý.“ Byl to výnosný kšeft. Mexické letovisko záviselo na turismu a lidé s rozpuštěnými a vycucnutými orgány škodili obchodu, zvlášť když k tomu docházelo uprostřed sezóny. Koneckonců byly jarní prázdniny. „Všichni jsou v pořádku?“

„Jsou v pohodě.“ Otevřeným oknem se do mého pokoje nesla hlasitá hudba. Okolo bazénu olympijských rozměrů probíhala divoká párty, většinou američtí vysokoškoláci, co se právě věnovali opileckým orgiím všeho druhu. „Vsadím se, že se nemůžou dočkat výplaty.“

„Když něco hoří, vždycky platěj dobře. Jak si tým vedl?“ zeptal se Earl. Věděl jsem, že ve skutečnosti se chtěl zeptat, jak si tým vedl bez něj. Načasování mise zrovna nevyšlo a bylo jen velmi málo míst, kde mohl bezpečně přečkat úplněk.

„Úžasně. Byla to krása.“ Většina lidí by vybuchující čupakabry za umění nepovažovala, ale věděl jsem, že Earl to chápe. Přeci jen byl výkonným ředitelem společnosti, jejíž pracovní krédo znělo: „Objeví se zlo. Kovbojové povstanou. Zabijou to. Dostanou zaplaceno.

„Přál bych si, abych tam mohl být s váma, ale víš, jak na tom jsem. Dobrá práce, Zede.“

Při té poznámce jsem se nadmul pýchou. Můj šéf nebyl komplimenty zrovna vyhlášený. Šlo o první operaci, kterou mi dovolil naplánovat úplně sám, a skončila úspěchem. No, měl jsem tu velmi zkušenou Julii a Mila, co dohlíželi, abych to nepodělal, ale i tak jsem si vedl sakra dobře. „Díky, Earle. Uvidíme se zítra.“

„Dobrou, chlapče. Řekni Julii, že ji mám rád, a příště mi zavolej až ráno.“

Hodil jsem satelitní telefon na postel vedle osobní zbroje a zbraní. Než odletíme zpátky domů, budu je muset vyčistit. V džungli panovalo vlhko a rez patřila mezi moje nepřátele. Ale teď mi to nepřipadalo jako práce, já se tím bavil. Zvedl jsem kevlarovou zbroj a otřel trochu čupakabřích šťáv z nášivky na chrániči paže. Byl to malý zelený smajlík s ďábelskými rohy. Jen obyčejné logo, ale pro mě představovalo spoustu tvrdé dřiny. Šlo o neoficiální logo LM a nosili ho jen ti Lovci, které si Harbinger vybral do osobního týmu. Usmál jsem se a upustil zbroj zpátky na postel. Nášivku jsem si zasloužil víc než jednou.

Městem zaplacený hotelový pokoj byl výjimečně pěkný, mnohem příjemnější než šváby prolezlé motely, kde LM obvykle pobývala, ale já byl stále příliš napružený z mise, abych se dokázal uvolnit. Otevřel jsem prosklené dveře a vyšel na balkon. Hip hop teď zněl hlasitěji a od bazénu stoupal kouř tak silný, že by z něj psa z DEA2 asi kleplo. Můj pokoj byl v druhém patře. Dole muselo být pár stovek lidí, většinou mladých Američanů. Kolem mixážního pultu se shromáždil nechutný dav a filmový štáb dělal rozhovor s rapperem, který měl uvádět Miss mokré tričko nebo tak něco. Opilá holka zaječela, zvedla si triko a vystrčila na mě kozy. Přihlouple jsem jí zamával. Staré dobré jarní prázdniny.

Život byl skvělý. Lovci monster s. r. o. byli nejlepší monstra lovící soukromou společností na světě. Nedělal jsem tu práci ani rok, a už jsem plánoval a prováděl operace v zahraničí, a právě mě pochválil nejzkušenější Lovec na světě. Na chlapa, který byl v podstatě jen účetní, co to náhodou uměl s pistolí, to nebylo zlý.

Chladná prkna mě studila do bosých chodidel. Vyklonil jsem se z balkónu přímo nad cedulí, která v angličtině a španělštině varovala, že není bezpečné naklánět se z balkónu, a rychle se rozhlédl po tlačenici tanečníků v plavkách. Ze svého týmu jsem tam nikoho neviděl, což vlastně nebylo žádné překvapení.

Milo a Skippy asi kontrolovali vrtulník před zítřejším návratem domů. Ani jednomu z nich by to tady moc nesedlo, zvlášť Skippymu, protože nebyl člověk a davy ho znervózňovaly. Milova žena byla těhotná a on se chtěl dostat domů tak rychle, jak jen to půjde. Ani Trip v žádném případě nepatřil mezi milovníky večírků. Ten si raději v hotelovém obchodě se suvenýry koupil jejich jedinou fantasy knihu, nějakou absurdní věc od L. H. Franzibalda, a jako obvykle zalezl do svého pokoje, aby si mohl v klidu číst. Byl to hrozný nerd – a to říkám jako účetní. Holly určitě působila jako holka, co by si párty užila, ale u ní člověk nikdy neví. Mohli byste mi říct, že Holly pomáhala jeptiškám v místním sirotčinci, nebo že za peníze tancovala v baru, a každá historka by byla stejně pravděpodobná.

Julie přijde rovnou sem, až přestane pronásledovat místní úředníky kvůli penězům. Měl jsem v plánu ji doprovodit, ale protože jsem to byl já, kdo vysávačům koz hlavy odřezával, Julie mi nařídila, abych se vrátil do hotelu a dal si sprchu. Čupakabry byly pěkně odporní mrňaví šmejdi. Moje holka – oprava, snoubenka – se vrátí brzy. Stále jsem si nemohl zvyknout na to, že jsem zasnoubený. Večírek vynecháme. Já osobně v průběhu let vyhazoval příliš mnoho nechutnejch ožralů, abych se chtěl stát jedním z nich.

Bylo uspokojivé vědět, že jsem to byl já a mí přátelé, kdo zabránil zabíjení turistů dole. Jistě, někteří z nich do rána zemřou na otravu alkoholem, ale to už mi připadalo jako jejich osobní problém. Pokud někoho z nich nesežere čupakabra, byl jsem z obliga.

Mé poplácávání po zádech přerušilo rázné zaklepání na dveře. Julie asi konečně dostala naši výplatu a vrátila se. Těšil jsem se, až s ní strávím trochu času o samotě. Kdybych se nad tím trochu zamyslel, možná bych zapálil pár svíček, pustil romantickou písničku nebo jinak využil naší placené pseudo-dovolené, ale já si tyhle věci nikdy naplánovat neuměl. Vrátil jsem se z balkonu, zavřel dvojité dveře, zatáhl tlusté závěsy a přešel pokoj. Basy dál bušily do okenního skla.

„Kdo je to?“ zakřičel jsem.

„Je to Owen Zastava Pitt?“ přišla tlumená odpověď.

Střílej. Není to Julie. Ten hlas jsem neznal. Zamračený jsem se zastavil u postele, zvedl jednu svou STI pistoli, pětačtyřicítku s prodlouženou hlavní, a svěsil ji podél nohy. Jako účetní jsem býval paranoidní. Jako Lovec monster jsem objevil úplně novou úroveň paranoie. Zapsali jsme se jako Shacklefordovi a s personálem jednala Julie. Mimo můj tým mě nenapadal nikdo, kdo by tu mohl znát mé jméno. „Jo? Co chcete?“

„Pane Pitte, urazil jsem dlouhou cestu, abych vás našel.“ Hlas měl anglický přízvuk, ale ne ten správně formální z Masterpiece Theater, tohle byl spíš někdo, kdo vyrostl v drsnější části města. „Mohu dál?“

Jedna z věcí, které jsem se v téhle práci naučil, byla nikdy nezvat ty, co neznám. „Podívej, kámo, ať už prodáváš cokoliv, nemám zájem.“ Co nejtišeji jsem přišel ke kukátku. Skleněná bublina tvář tajemného muže pokroutila. Byl zahalený do stínů, světla na chodbě musela vypadnout. Viděl jsem jen oči a obrysy obličeje. Nevypadal přátelsky, ale to já taky ne.

Musel si všimnout zatmění kukátka. Automaticky vzhlédl a zamračil se, jako by právě o něčem hodně intenzivně přemýšlel. Nemohl mě vidět, ale i tak se mi po páteři rozlil chlad, protože já věděl, že se dívá na mě. „Ano. Jste to vy.“

Dveře se otřásly v rámu.

Překvapeně jsem uskočil a zvedl pistoli. Otřesy nabíraly na síle, hrozilo, že vibrace roztrhají dveře na kusy. Ve dřevě se objevila prasklina. Namířil jsem STI. „Varuju tě, táhni pryč!“

Všechny žárovky v místnosti praskly. Z nástěnných lamp vylétly jiskry, pokoj se ponořil do tmy. Tříštivý zvuk, když dveřní rám praskl. V tu chvíli mi ruply nervy, stisknul jsem spoušť a poslal do středu dveří dvě rychlé střely. Věděl jsem, že pevné hotelové dveře stříbro-olověné střely o váze 230 grainů jen trochu zpomalí a že zasáhnou toho, co se je snažil vysadit z pantů. Dveře se přestaly třást.

Instinktivně jsem ucouvl. V životě už jsem měl dost zkušeností s nadpřirozeným svinstvem, a tak mi to prostě připadalo jako rozumná věc. Přikrčil jsem se za postel a přál si, abych na sobě měl zbroj, a ne šortky a tílko. Hudba u bazénu pořád hrála, vyřvávala tak hlasitě, že výstřely asi vůbec neslyšeli.

Rychle jsem zamrkal, aby si oči přivykly šeru, a s pistolí namířenou na dveře jsem čekal. Na spodku rámu pětačtyřicítky jsem měl připevněnou baterku M3. Opřel jsem prst o její spínač. Cokoliv, co projde dovnitř, to schytá oslepujícím světlem a kulkami, možná dokonce i v tomhle pořadí. „Tak pojď…“ zamumlal jsem polohlasně. Ozvala se příšerná rána, dveře vylétly z pantů a spadly na podlahu. Do místnosti vplul obrovský stín, tak velký a vysoký, až se zdálo, že se musel sehnout. Pak se narovnal a tyčil se nade mnou, kouřový chuchvalec černočerné hrozby. Nikdy dřív jsem nic podobného neviděl.

Zapnul jsem baterku a zaplavil pokoj jasně bílým světlem. Překvapeně jsem zamrkal. Obří stín zmizel a na mě zíral obyčejný chlap. Byl hubený a houževnatý, něco kolem pětatřiceti, se skoro holou hlavou a vzteklým výrazem. Na sobě měl černé džíny a šedou teplákovou bundu s kapucí, obyčejné oblečení, se kterým snadno zapadne do davu venku. Zvedl ruku, aby si zakryl oči.

„Ani hnout!“ nařídil jsem mu, dál jsem se krčil za postelí, svítící tritiová mířidla zacílená do středu jeho hrudi.

„Tak tohle je ten velký Lovec,“ řekl klidně. „Na někoho, kdo by měl být tak výjimečný, moc velký dojem neděláš.“ Prudce seknul rukou k zemi. Žárovka v mojí baterce praskla.

„Pěkný trik,“ ušklíbl jsem se a stiskl spoušť.

Ale on už byl pryč. Obří ruce se obmotaly kolem mých bicepsů, trhnutím mě zvedly na nohy a narazily na zeď. Do paží mi proudil brutální chlad, když mi vyrval pistoli z ruky a málem s ní vzal i ukazovaček na spoušti. Ohnal jsem se po něm loktem, ale ničeho jsem se ani nedotkl. Praštil mě znovu, dolů do boku, a odhodil na zem. Úder byl chladný jako led a tvrdý jako kladivo. Bolestí jsem zalapal po dechu.

Nepřeháním, když řeknu, že jsem tvrdej parchant, pokud dojde na rvačky. Dokážu složit i nejdrsnější chlapy a v temné minulosti jsem to dělával. Na přemýšlení nebyl čas, jen na akci. Rychle jsem se sebral a ohnal se směrem, kde jsem tušil protivníka. Narazil jsem do postele. Zahučení vzduchu, když se prohnal kolem mě. Otočil jsem se po něm s napřaženou pěstí, minul a za odměnu dostal silnou ránu do ramene. Kopnul jsem ho, jen aby mě nějaký chladný a neskutečně velký svěrák chytil za nohu. Silně zatáhl. Ztratil jsem rovnováhu a seknul sebou na zem, při dopadu jsem zasténal. Tenhle hotel měl pořádně tvrdé podlahy.

Popadl mě za triko a bez potíží zvedl do vzduchu. Snažil jsem se ho chytit za ruce a zkroutit mu zápěstí, ale žádné tam nebyly. S brutální silou se mnou třísknul o stěnu a zatlačil mě do zdi.

„Jdeš se mnou, Lovče, ať se ti to líbí, nebo ne.“ Hlas s anglickým přízvukem jako by přicházel ze všech stran. Na hrudník mi tlačila mrazivá váha, zoufale jsem do něj seknul předloktím. Temnota zavířila kolem mé paže jako kouř a tlak na plíce zesílil, nemohl jsem dýchat. Moje záda vyjela po stěně a nohy opustily podlahu. Zpanikařil jsem a mlátil kolem sebe nohama, koleny, lokty i pěstmi, ale jako bych se pohyboval ve vodě. Ať už mě drželo cokoliv, bylo to nehmotné a já ztrácel vědomí.

„To je zbytečné,“ rozesmály ho mé marné údery. „Nevěřím, že jsi to opravdu ty. Tohle je ubohé. Čekal jsem, že dojde alespoň k nějakému boji. Opravdu jsi to byl ty, kdo porazil lorda Machada?“

To jméno. Znovu ne. Ne, tohle už ne. Ústa mi najednou zaplnila chemická pachuť strachu. Lehce mě zvedl do vzduchu a ledabyle odhodil přes celý pokoj. Narazil jsem do stěny vedle koupelny a složil se na koberec. Motala se mi hlava, ale i tak jsem se hned začal plazit k hromádce zbraní na posteli. Když jsem od ní byl tak půl metru daleko, mohl jsem vidět gigantickou stínovou postavu uprostřed pokoje, skoro jako by rozrušeně přecházela sem a tam. Můj útočník pokračoval v monologu. „Ale musíš být důležitý. Chvíli trvalo, než se ta zpráva ke mně dostala. Šokovalo mě, že jsem dostal něco z druhé strany. Nemáš ani tušení, jak vzácné jsou chvíle, kdy si Starobylí najdou čas na komunikaci s naším světem. Och, Svrchovaný pán hrůzy bude šťastný, až mu tě přinesu. Netuším, jak ses dostal na jeho seznam, ale jsi opravdu těžce v prdeli.“

Když se velký stín pohnul, prošel slabým pruhem světla prosvítajícího mezi závěsy na balkóně. Stín zmizel, a najednou z něj byl zase člověk, ale jakmile světlo opustil, jako by se obklopil kouřem a stín se vrátil.

Světlo. Potřebuju světlo. Ať už byl cokoliv, vypadalo to, že hmotné tělo má jen na světle. „Starobylí mi můžou políbit prdel… stupidní měkkýši.“ Dostal jsem se k posteli, ale stín byl hned nade mnou, mrazivá chapadla sevřela moje zápěstí. Trhnutím mě otočil a táhl po podlaze k východu.

„Čas odejít. Svrchovaný pán čeká.“

Svíjel jsem se a vzdoroval mu, ale jen jsem si tak uhnal nepříjemné popáleniny od koberce.

Záblesk zeleného světla v pokoji. Černá síla kolem mého zápěstí se zhmotnila do podoby obyčejných lidských prstů. Znovu měl tělo. Stínový muž se zamračil.

Ohňostroj. Na párty odpalovali ohňostroj.

Moje bosé chodidlo mu narazilo do žeber. Kvůli silnému kopnutí zavrávoral a proletěl dveřmi do koupelny. Nemarnil jsem čas, vyskočil na nohy, doběhl k posteli a zašátral ve tmě po zbrani. Mé prsty se sevřely kolem kůží obmotané rukojeti Ganga Ramu, himalájského kukri. Vytrhnul jsem masivní nůž z pochvy.

Ze stínů v koupelně se ozvalo kovové zaskřípání, jak tam něco odtrhával. Další rachejtle rozkvetla červení. Světlo stačilo, abych viděl velkou bílou věc letící mým směrem. Padnul jsem na podlahu a cítil závan vzduchu, když záchod těsně minul moji hlavu. Roztříštil balkónové dveře, serval závěsy a vyletěl do noci.

Další světlo z večírku zaplavilo pokoj. Z koupelny na mě vyletěl stín, ale jakmile opustil šero, zmenšil v Angličana. S řevem zaútočil. „Ale, někdo tu rozsvítil,“ zavrčel jsem, když jsem vstal a bodl před sebe nožem. Zatvářil se dost překvapeně, když mu zahnutá čepel Ganga Ramu prorazila žebra a vyjela ze zad. Užasle se na ni podíval. Vši silou jsem čepel otočil a trhnul s ní nahoru.

Za poslední rok jsem tím nožem už pár věcí rozsekal. Měl bych teď být celý pocákaný od krve, ale nic tu nebylo, ani jediná kapka, jako bych řezal šunkovou kýtu. Znovu se na mě podíval, vztekle stáhl obočí a chytil mě silnou rukou za krk. Odřízl můj mozek od kyslíku a zvedl mě z podlahy.

S půlmetrem oceli v břiše mi zaječel do obličeje: „Snažil jsem se chovat slušně, ale tys mě musel přinutit udělat to tím horším způsobem. Chtěl jsem tě Starobylým doručit s myslí v jednom kuse, ale nééé, tys musel dělat problémy…“ Dál jsem nožem řezal sem a tam a pokoušel se najít srdce, ale on to snad ani nevnímal. „No dobře. Tak ti prostě sežereme mozek a Starobylým předhodíme vegeťáka. Lidé je stejně nikdy moc nezajímali, takže ten rozdíl ani nepoznají.“ Zmlkl a krk se mu najednou nafouknul jako ježík. „Svačinka, můj malý příteli…“ Otevřel pusu, zaklonil hlavu a nějaká věc mu začala vylézat z hrdla. Přes rty se prodraly černé spáry, nad kruhovou tlamou plnou zahnutých zubů zamrkala rudá očka, vytahovalo se to nahoru a mířilo to k mému obličeji. Zvláštní na tom bylo, že jsem z něj cítil jeho velký hlad.

Do prdele!

Vytrhl jsem mu kukri z hrudi, zvedl ho vysoko nad hlavu a useknul mu ruku v zápěstí. Spadl jsem na podlahu a lapal po dechu, když tlak na mém krku konečně povolil. Jeho bota se mi zabořila do žaludku, odkopnul mě k balkónu. Když jsem se potlučený zastavil, zjistil jsem, že mě useknutá ruka stále drží za krk, a odtrhl jsem ji. Malá stínová stvůra zaječela neskutečně pronikavým hlasem, když ji to začalo stahovat zpátky do krku, a zmizela spolu s jedním těžkým polknutím. Angličan zvedl pahýl zmrzačené paže. Vyrazily z něj kroutící se stíny a okamžitě se zformovaly do nové ruky. Zaťal nové prsty v pěst, sklonil hlavu a vyrazil za mnou.

Člověk by měl znát své hranice, a tenhle byl z mnohem vyšší ligy než já. Okamžitě jsem vstal a vyběhl na balkón, bosá chodidla drtila rozbité sklo. „Au! Au!“ Bez ohledu na nebezpečí jsem přeskočil zábradlí a spadl na párty dole.

Dopadl jsem pořádně tvrdě, nohama mi projela ostrá bolest. Proletěl jsem růžovým keřem na střepy rozbité záchodové mísy. Ležel jsem tam a chvíli popadal dech. Jsem dost velkej chlap a gymnastika nikdy nebyla mou silnou stránkou. Prodral jsem se křovím a vylezl na dlažbu u bazénu, rozrazil jsem studenty jako kuželky. V levém kotníku mě po dopadu bolelo, ale stál jsem a mohl chodit. Zvedl jsem kukri, na které jsem se nějakým zázrakem sám nenabodnul.

„Pojď si pro mě!“ zařval jsem ke svému pokoji. Stínový muž se nakláněl přes zábradlí a mračil se na mě, nad hlavou mu vybuchoval ohňostroj. Dole byla spousta světla a já nějak tušil, že sem mě sledovat nebude. Několik študáků zaječelo, upustilo piva a uteklo, když jsem jednou rukou zatřásl s kukri a druhou ukázal vztyčený prostředník. „Jo, to jsem si myslel, buzno!“

„Tímhle to nekončí!“ překřičel Anglán hudbu. Na chvíli mi přestal věnovat pozornost a kývnul na někoho na druhé straně večírku. Netušil jsem, komu nebo co naznačuje, ale soutěž mokrých triček tím asi nezahajoval. Znovu se podíval na mě a usmál se. „Vedl sis dobře… zatím. Ale já tě nakonec Svrchovanému pánu předám, živého nebo mrtvého.“

„To už zkoušeli lepší.“

„Sbohem, Lovče. Brzy se setkáme znovu… za předpokladu, že přežiješ příštích pár minut.“ Zacouval do stínů a zmizel.

Kdybych měl vysílačku, zburcoval bych tým a toho šmejda sledoval. Udělal jsem krok a prudce sebou škubnul, když se mi kus skla zabodl hlouběji do paty. Zaklel jsem a zastavil se, malý střep vytáhl a zahodil ho do křoví.

„Hele, chlape, jsi v pohodě?“ zeptal se pitomě jeden čumil. „Vždyť ty jsi normálně vypadnul z okna!“

Zavrčel jsem a čumil se vystrašeně stáhnul. Studenti mi vyklidili cestu. Vztekle jsem se na ně podíval a každý, kdo byl v pokušení něco poznamenat, ještě o pár kroků ustoupil. Měl jsem v úmyslu sehnat si posily, ale když jsem se belhal k východu, na druhém konci bazénu se něco stalo. Pár studentů tam teď ječelo opravdovou hrůzou, překřičeli i dunění taneční muziky. Otočil jsem se k nim. Kapala ze mě krev, když jsem zvedl obrovský nůž a zakřičel: „Co zas?“

Zombie. Spousta zombií.

Večírek s konečnou platností skončil.

Někdo ke vchodu k bazénu zacouval se stěhovací dodávkou. Zadní dveře byly otevřené a potácely se z nich mrtvoly. Nemrtví byli ve vysokém stádiu rozkladu. Maso jim hnilo a odpadávalo. Spoustě z nich chyběly oči, nosy a uši. Bylo jich tolik, že je do dodávky museli doslova naskládat jednoho na druhého.

Bylo mnoho druhů nemrtvých, a zombie patřily k nejjednodušším. Byly to jen oživené mrtvoly, které se potulovaly kolem a hledaly jedinou věc – maso. Problém se zombiemi byl ten, že se množily jako králíci. Jejich kousnutí vždy končila smrtí a pokousaní pak sami povstali jako zombie. Jed se okamžitě rozšířil nervovým systémem a transformaci nezachránila ani okamžitá amputace pokousané končetiny. Pro Lovce monster byly v podstatě největší osinou v zadku, takový náš ekvivalent švábů. Obvykle hloupé a pomalé zombie nebyly pro zkušeného Lovce žádnou výzvou, pokud měl dotyčný dobrou bouchačku a přátele se spoustou dalších. Já byl v podstatě sám, právě jsem dostal pořádně na prdel a mou jedinou zbraní byl nůž. Kukri bylo pořádně velký a hrozivý nůž, ale pořád to byl jen nůž. Jako recept na úspěch nic moc.

Mohl jsem utéct. Ani s jedním nateklým kotníkem by mě neměli šanci chytit. Mohl jsem shromáždit tým a vrátit se k bazénu s pořádnou výzbrojí. Takhle se věci řeší bezpečně. Ale pak jsem viděl, jak jednoho studenta, kluka, který sotva vyrostl ze svých náctin, pár mrtvol strhlo. Vrhly se na něj jako psí smečka a jeho křik a kopání okamžitě ustaly. Zombie z dodávky padaly na hromadu, ale blízkost jídla je popoháněla a ony se stavěly na nohy a potácely do davu. Turisti při pohledu na přátele, jimž právě přímo před nimi utrhávali ruce a nohy, zpanikařili. Stovky lidí se tlačily jeden na druhého, všichni se snažili dostat do bezpečí. Ti malí a slabší končili ušlapaní pod jejich nohama, jen další žrádlo pro zombie.

Nos mi naplnil pach rozkladu.

LM byli soukromá společnost. Nejsme žádná policie. Nejsme Federální úřad pro kontrolu monster. Jsme poskytovatelé služeb, žoldáci. Nemáme povinnost ochraňovat nevinné, dokud nám za to nezaplatí. Skočit mezi ně by byla sebevražda.

„Hmm… do hajzlu s tím.“ Zvedl jsem Ganga Ram a zaútočil na nemrtvou dodávku. Odstrčil jsem několik prchajících studentů. Byla jich tu spousta, ale já jsem kus chlapa, a když naberu směr, jen tak mě něco nezastaví. Bosé nohy mi klouzaly ve vodě, která vyšplouchla na dlažbu, když dav srazil několik lidí do bazénů. Vnitřní dvůr praskal ve švech. Cítil jsem davovou paniku.

Těm střízlivějším se podařilo utéct, ale lidé ve vodě byli jako sedící kachny. Mladá žena se snažila vyšplhat ven, ale jedna ze zombií ji chytila za vlasy a přitahovala k zubaté tlamě, v obličeji se jí hemžili brouci. Odsekl jsem mrtvole ruku v lokti. Holka sebou plácla zpátky do vody. Zombie se automaticky otočila ke mně a já ji připravil o vršek hlavy, hned nad očními důlky. Ochabla. Znát svá monstra se vyplatí. Zombii zničte mozek, a hned je kaput.

Všimla si mě další, zaměřila se na mě a zaútočila. V tomhle případě šlo o starou ženu. „Hej!“ Uskočil jsem, když se po mně ohnala. Tyhle zombie byly rychlé. S obyčejnými už jsem měl něco do činění dřív, ale o rychlých jsem jen slyšel. Pokračovala dál, hlavu nakloněnou, otevřená tlama bez rtů po mně chňapala. Pokud se mi ty zuby zaboří do kůže, čeká mě osud horší než smrt. Krvácející patou jsem jí v oblaku prachu rozdrtil koleno, spadla do bazénu.

Sekal jsem a kopal, zombie přede mnou, zombie za mnou. Musíš ta děcka ochránit. Ironická myšlenka, protože většina jich byla v mém věku. Chlap šel k zemi s jedním nemrtvým na zádech, co ho kousal do krku. Byli moc daleko, nedostal bych se k nim včas. Zahlédl jsem napůl vypitou láhev piva ležící na boku, zvedl jsem ji a hodil na tu bestii. Láhev se jí roztříštila o lebku, ale to už byla příliš zabraná do jídla. Chlap zaječel, když se mu zombie zahryzla do hrdla. Křik přešel v bublání.

Sklonil jsem rameno a skočil, nabral jsem nemrtvého a cítil, jak mu pod papírovou kůží praskají kosti. Překulil jsem se na nohy dřív než on a silným seknutím mu oddělil hlavu od krku. Čepel nože vyšla ven od pavučin a jako bahno hustého slizu. Tyhle zombie nebyly čerstvé ani zdaleka. Z toho smradu se mi zvedal žaludek.

Stvůry byly všude. V dodávce jich muselo být asi padesát a už se množily, protože některá těla turistů se začínala třást. Hudba stále hrála. Ohňostroj práskal. Scéna přede mnou byla naprostý chaos. Pokud ty věci nezastavíme teď, budeme tu mít plně rozvinutou epidemii uprostřed populačního centra, což byla učiněná noční můra. Holka kousek ode mě, očividně úplně opilá, se chechtala a ukazovala na směšně vypadající zombii, druhou, co mířila jejím směrem, vůbec nevnímala. Zatracení ožralové. Vyrazil jsem k ní.

Ruka mi v ocelovém stisku sevřela loket. Podíval jsem se dolů a uviděl pokousaného chlapa. Přitahoval se ke mně, pusu dokořán, hladový, mozek už byl mrtvý a jeho systém teď ovládal jediný impulz… jídlo… já. To bylo téměř okamžité znovuoživení, což nevěstilo nic dobrého.

„Promiň, kámo.“ Sklonil jsem se a otevřel mu vršek lebky. Okamžitě mě ohodil mozek. Po dalších dvou seknutích se přestal hýbat. Ti čerství se zabíjejí hůř. Odvedl mou pozornost na dost dlouho, aby opilá holka přišla o nos dřív, než jsem s ním skončil. „Sakra!“

Ozval se výstřel. Z hotelu vyšel chlap z ochranky, aby zjistil, co znamená ten rozruch. Vyvalenýma očima sledoval stvůry, co pohltily kulky a pokračovaly dál. Jedna z kulek minula a šťastným zásahem sprovodila ze světa vyřvávající stereo. Dvůr ztichl až na sténání nedávno zesnulých a křik utíkajících.

„Střel je do hlavy! Cabeza!“ zakřičel jsem, přeskakoval mrtvá a svíjející se těla a běžel jsem ke smolařskému bezpečákovi. „Despidalos en las cabezas!“ Nejbližší zombii jsem sejmul zezadu, vrazil jsem jí čepel do vysušeného krku a vypáčil ho do strany. Bezpečák padl na kolena, ruce natažené před sebe, když se na něj vrhla zombie v žlutých svatebních šatech. Příliš daleko. Můj Ganga Ram nebyl na házení vyvážený, ale i tak jsem ho mrštil a trefil zombii do hlavy.

Naneštěstí rukojetí.

Její pozornost to ale odvedlo. Dostal jsem se k ní, zrovna když se obracela zpátky k bezpečákovi, chytil ji zespoda za čelist, zvrátil jí hlavu a tahal, dokud páteř nepovolila a její prázdné oční důlky nezíraly na mě. Zombie se sesunula k zemi. Tohle podle všeho funguje taky.

Zadýchaný jsem zvedl nůž. Bazén, který teď měl výrazný růžový odstín, byl čistý až na pár zombií, co se potulovaly po dně, a pohupující se těla na hladině. Všichni, kdo ještě žili, utekli. Zbývající pohybující se zombie zkoušely štěstí v letovisku, pronásledovaly roztroušený dav a šířily kletbu. Nedávno zemřelí se právě začínali zvedat a budou je brzy následovat. Hotel se nacházel na okraji města, kde spalo padesát tisíc lidí. Tohle bude hodně rychle a hodně ošklivé.

Bezpečák se pokřižoval, když se rozhlédl po zakrváceném dvoře. „Madre de Dios!“ Připomnělo mi to, že obyčejné lidi vždycky šokuje, jak rychle může dojít k masakru. Hádám, že já už si na to trochu zvykl.

„Jo, dobře, jestli ji nechceš použít ty…“ Vzal jsem si jeho pistoli. Byl to stařičký Smith & Wesson revolver, na první pohled zanedbávaný. Otevřel jsem zrezivělý bubínek a vyhodil prázdné nábojnice. „Ehm… cartuchos?“ Bezpečák sáhl roztřesenou rukou do kapsy a upustil na podlahu šest matných zásobníků s .38 speciál. Vstal a rozběhl se k východu. Nemůžu říct, že bych mu to vyčítal. Klekl jsem si a sebral zásobníky.

„Zede! Bacha!“ Ostré prásknutí výstřelu a něco vlhkého se mi rozprsklo po zádech. Čerstvá mrtvola spadla do dvora s rozmašírovanou lebkou. „Zombie? Co tady sakra dělaj zombie?“

„Holly, rád tě vidím,“ odpověděl jsem, když jsem zaklapl bubínek zpátky do revolveru. Po dlažbě přibíhala Holly Newcastleová, v jedné ruce pušku a na trupu jí plandala nezapnutá půlka její zbroje. „Máme tu problém.“

„Myslíš?“ zakřičela, když se otočila a nemilosrdně pokropila vstávající nemrtvé turisty. Holly se za poslední rok ve střelbě hodně zlepšila. Nacpal jsem si prsty do uší, abych utlumil ten ohlušující rachot. Ona měla nasazená elektronická sluchátka, ale ta moje ležela pořád v pokoji. Její Vepr .308 byla hlasitá puška. „Byla jsem dole na pláži a viděla, jak odsud vybíhá spousta ječících lidí, tak jsem popadla svoje věci. Co se to tady sakra děje? Kde jsou ostatní?“ Uvědomil jsem si, že pod narychlo nasazenou vestou má jen žluté bikiny.

„Nevím.“ Z ulice za zaparkovanou dodávkou jsem uslyšel zarachocení samopalu. „No, to bude Trip. Vypadá to, že tamta strana je pokrytá.“ Prohlédl jsem si celý prostor. Od bazénu mezi budovami vedly dvě další cesty. „Ty jdi tudy, já půjdu támhle. Musíme je všechny dostat dřív, než se nám to vymkne z rukou.“

„Jasný,“ potvrdila, když do pušky zarazila nový zásobník. „Jak řeknu místním: Běžte dovnitř, zamkněte dveře, venku jsou zombie… Já věděla, že jsem se měla učit španělsky.“

„Vaya adentro. Cierren sus puertas. Hmm… tohle se na střední zrovna neprobíralo.“ Plynule mluvím pěti jazyky – španělština mezi ně nepatří. „Hay muertos andandos afuera. A ještě něco, dávej si bacha na Anglána, blonďák, krátký sestřih, tmavý oblečení a tváří se nasraně,“ nařídil jsem jí. „Když ho uvidíš, pořádně ho pokrop. A použij při tom baterku.“

„Huh?“ Věděl jsem, že Holly nemá morální zábrany zabít kohokoliv, ale i ona obvykle potřebovala důvod.

„Vysvětlím později, ale tohle jsou jeho zombie.“

„Chápu.“ Otočila se a odběhla za posledními výkřiky. Já šel opačným směrem, nahoru po schodech a zpátky do hotelu. Byla to pěkná nová moderní budova a ještě před chvílí tu bylo dokonale uklizeno. Teď koberec pokrývaly slizké skvrny, čerstvá krev a tkáně opadané z nemrtvých. Revolver Smith jsem držel v pravé ruce, kukri v levé a sledoval jsem jasnou stopu. V duchu jsem se kopal do zadku, že jsem se Holly nezeptal, jestli by nemohla postrádat nějakou zbraň. V hlavě mi tepala krev, když jsem nakukoval za každý roh a čekal, co tam na mě vyskočí.

Před sebou jsem zaslechl sérii hlasitých ran, šlo to od recepce. Někdo měl brokovnici. Rozběhl jsem se rychleji, z vymknutého kotníku mi při každém kroku vystřelovala bolest. Už jsem mohl slyšet hladové sténání. Byly přímo přede mnou.

Nemrtví se na sebe mačkali a snažili se dostat hlavním vchodem na zalidněnou ulici. Byl jich nejméně tucet, někteří staří, jiní noví, všichni hnusní. V cestě jim stál osamělý uniformovaný Federale a hustil to do nich opakovací brokovnicí. Jejich padlá těla ucpala východ. Brokovnice cvakla naprázdno, ale on byl příliš vyděšený, aby si toho všiml, a střílel dál nasucho.

Zaútočil jsem na nemrtvé zezadu. Nevěděl jsem, jak moc má smith ohnutou mušku, proto jsem ho použil jako kontaktní zbraň. Přitisknout hlaveň zombii k hlavě. Zmáčknout spoušť. Zopakovat. Jeden ze šesti zkorodovaných nábojů selhal, ale další stisknutí spouště prohnalo moji poslední kulku dutinami šťastného monstra. Prázdný revolver jsem hodil na hlavu další zombii, překročil padlá těla a začal se rozhánět nožem.

Stvůry nejvíc vzadu se obrátily, natahovaly se po mně, mlaskaly a valily oči. Byly čerstvé, ještě před pár minutami to byli hosté hotelu, šťastní a bezstarostní, normální děcka s normálními životy. Odsunul jsem ty myšlenky stranou a pokračoval v brutálním díle. Můj nůž byl těžký a zahnutý. Navrhli ho k odsekávání končetin, tak jsem ho tak použil.

Zuby. Sklaply jen pár cenťáků od mojí paže. Otočil jsem čepel a odsekl čelist zombii v tričku Chico State. Uvědomil jsem si, že ječím, křičel jsem něco nesrozumitelného. Policajt se dostatečně sebral, aby dokázal nabít brokovnici. Vypálil, a mě ohodila sprška mozků. Ustoupil jsem stranou, doufal jsem, že neschytám přímý zásah broky, a posledních pár zombií mě sledovalo, zaměřily se na vůni mého masa.

Byly tři a lezly jedna přes druhou, aby se ke mně dostaly. Couval jsem a sekal po všem, co se nabízelo, nechával na zemi prsty a občas i ruku. Nezdálo se, že by si toho zombie všimly. Na promáčeném koberci mi uklouzla noha, narazil jsem do recepčního pultu. Skočil jsem dopředu, vrazil špičku nože do nosní dutiny a uskočil zpátky, když se po mně natáhly zbývající dvě zombie. Oslizlá rukojeť nože mi vyklouzla mezi prsty, nůž zůstal zaražený v hlavě padajícího nemrtvého. Teď jsem byl opravdu v hajzlu.

Chytil jsem se stolu a překulil se přes něj, bolestivě jsem dopadl na druhé straně. Zombie se vrhly na pult, nakláněly se přes něj a mávaly prsty a pahýly. Vleže na zádech jsem jednu kopnul do obličeje dost silně, abych jí úlomky kostí zarazil do mozku, a skopnul ji z pultu. Předklonil jsem se, odstrčil ruku poslední zombie, vyhnul se cvakajícím zubům, popadl ji ze strany za hlavu a zakroutil s ní. Krví ulepený humus se nedal pořádně chytit, tak jsem jí vrazil prsty do rosolovitých očních důlků a prudce trhnul do strany. Ozvalo se hlasité prasknutí a poslední nemrtvý padl v křečích na zem.

„Nesnáším… zombie…“ Ležel jsem na podlaze v rychle se zvětšující louži krve, jak poslední zombii vysávala gravitace. Lobby utichlo. Hodiny na zdi ukazovaly 00:21. Pomalu jsem se zvedl a podíval se přes pult. Vypadalo to bezpečně. Ve vchodu se kupila hromada těl, ale na ulici se nic nedostalo. Střelba teď byla slyšet z různých směrů, s trochou štěstí se můj tým o ně postará dost rychle, aby vše udržel pod kontrolou. Dalším nepříjemným krokem teď bude izolování pokousaných přeživších. Potřeboval jsem vysílačku.

Mexický polda váhavě prolezl vyskleným oknem. Mossberg se mu v rukou třásl, rychle dýchal. Chápal jsem, co cítí, ten pocit, jaký se zmocní obyčejného člověka, když zjistí, že svět, ve kterém žije, není takový, jaký by měl být. Bylo to pořádné vystřízlivění. Pomalu jsem obešel pult, z rukou s otevřenými dlaněmi, co jsem natáhl před sebe, odkapávala krev. Věděl jsem, že musím vypadat hrozně, pokrytý všemi možnými druhy nechutného svinstva, tak jsem nechtěl, aby si mě spletl se zombií.

„Hej, amigo. Jsem přítel,“ oslovil jsem ho klidně.

Vyděšeně se na mě podíval, namířil mi hlaveň na hrudník a stiskl spoušť. Cvaknutí úderníku na prázdnou komoru bylo neskutečně hlasité. Vyskočil jsem dobrý půlmetr vysoko.

„Hej! Já jsem člověk! Klídek!“ zakřičel jsem a zvedl ruce nad hlavu. „Jsem jeden z těch dobrejch. Soy un hombre bueno.“

Pomalu přikývl, ve vytřeštěných očích se mu trochu rozsvítilo. Přikývnutí jsem oplatil. Blížily se sirény. Zelená dodávka s Policia na boku prudce zastavila před hotelem a zezadu vyskákali chlapi s M-16. Podíval jsem se zpátky na policajta, připravený pogratulovat mu k dobře odvedené práci, ale poslední věc, kterou jsem viděl, byla pažba jeho brokovnice letící na moje čelo.

KAPITOLA 2

„Víte, jaký vám v Mexiku hrozí trest za nelegální držení zbraně, Señor Pitt?“

„Asi tak milion let za kulku?“ odpověděl jsem. Policejní vyšetřovatel smutně zavrtěl hlavou, kývnul na svého podřízeného a moje hlava sebou škubla dozadu, když mi mladší polda jednu vrazil. Nosil těžké kožené rukavice, dost to bolelo. Naklonil jsem hlavu dopředu a vyplivl na plastový stůl krvavou slinu. Nevím jak, ale mlácení od strážců zákona se stávalo mým hobby. Ale když se na to podívám z lepší stránky, tenhle chlap byl jen muší váha v porovnání s mým starým přítelem, zvláštním agentem Franksem. Ten věděl, jak z někoho vymlátit přiznání.

„Jste zadržován pro podezření z vraždy, Señor Pitt. Mám tu sedmdesát těl, která musím vysvětlit, a někdo za ně musí nést odpovědnost. Ujišťuji vás, že náš právní systém není tak shovívavý jako ten váš.“ Pochyboval jsem, že by bylo pokousáno tolik turistů, takže mi museli na krk hodit i původní zombie. Předpokládal jsem, že mi nepomůže, že byly na první pohled mrtvé už celé měsíce.

Neměl jsem nejmenší představu, kde jsem nebo jak dlouho jsem byl mimo, probral jsem se vzadu v dodávce s pytlem přetaženým přes hlavu. Protože tu vzduch chutnal po spálených pneumatikách, museli mě převézt do vnitrozemí, a pokud jsem byl v bezvědomí dost dlouho, mohl jsem skončit až v Mexico City. Vyšetřovatelova angličtina byla perfektní. Byl malý, obtloustlý a s mizerným účesem, ale jeho chování naznačovalo, že není radno si s ním zahrávat. „Proč jste měl ve svém pokoji několik palných zbraní a ilegální armádní vybavení?“

„Ohledně toho… je nějaká šance, že bych mohl dostat některý zbraně zpátky? Brokovnici a pár pětačtyřicítek? Mají pro mě sentimentální hodnotu…“ K otázce jsem se vrátil dřív, než mohl druhému poldovi naznačit, aby mi znovu jednu vrazil. „Vážně, jak už jsem vám říkal, spojte se s konzulátem. Máme písemný povolení od vaší vlády. Jsem tu jako nezávislej bezpečnostní konzultant. Podmínky smlouvy moje zbraně schvalujou.“

„A jakou práci jste přesně v Mexiku vykonával?“

„Jak už jsem vám řekl, nemám povolení o tom mluvit.“ Mexická vláda razila podobnou politiku jako oficiální postoj Spojených států – monstra neexistují. Debilní pravidlo, ale my, co si vyděláváme kasírováním vládních odměn za nadpřirozené stvůry, musíme našlapovat opatrně, když jde o pravdu a veřejnost. Mohlo to být špatné, mohlo to být hloupé, ale taková už byla politika. A lidé, co ji prosazovali, neměli problém odprásknout někoho jako já, když si pustil pusu na špacír. „Prostě zavolejte svým nadřízeným. Tohle celý je nedorozumění.“

Kývl na druhého policejního důstojníka a já se připravil na další ránu. Tentokrát mě praštil nad ledviny. Zachrčel jsem. Bolelo to, ale vlastně se pořádně netrefil. Když někoho praštíte do trupu, rána musí jít dovnitř, a ne na tělo. Amatér.

„Už jsme se s nimi spojili.“ Vyšetřovatel vytáhl krabičku cigaret, jednu vyklepal a zapálil ji pozlaceným zapalovačem Zippo. „Bohužel tvrdí, že neví, kdo jste, jakou organizaci zastupujete a co u nás děláte.“

Tohle znělo jako distancování se od LM. To není dobré. „No… pak tady došlo k chybě.“

„Jistě, zajisté jen došlo k… jak tomu říkáte? Administrativní chybě?“ Kývnul a tentokrát jsem to schytal zezadu do hlavy. Chlap, co mě bil, měl alespoň široký repertoár. Tohle bylo zlý, hodně zlý. Mexická vláda v žádném případě nemohla jen tak zapomenout na tým od Lovců monster s. r. o. Chystali se popřít, že nás kdy kontaktovali. Bude to pro ně lepší než uznání nadpřirozených stvůr na vlastní půdě. Pravděpodobně už šířili nějakou historku, která měla útok zombií zamaskovat, a já bych se klidně vsadil, že náš tým do oficiální verze událostí nepasoval.

„Můžu vám ukázat kopie naší smlouvy, podepsaný guvernérem vašeho státu. Potřebuju k tomu jen jeden hovor.“

„To si nemyslím. Mí nadřízení a kancelář guvernéra již potvrdili, že nic nepodepsali. Jste lhář, a mě tahle hra už unavuje.“

Rychle mi docházely možnosti a strávit zbytek života v mexickém vězení jsem vážně netoužil. Dospěl jsem tedy k názoru, že mi nezbývá nic jiného než zjistit, jak se vyšetřovatel popasuje s pravdou. „Dobře, budu mluvit.“

„Já čekám.“

Ukázal jsem hlavou na druhého poldu. Nic víc jsem nemohl, protože předloktí a kotníky jsem měl pevně přivázané k židli. „Mluví ten chlap anglicky?“

Vyšetřovatel zvedl palec a ukazováček. „Un poco, trochu.“

Bolelo mě celé tělo. Když se zbavím poldy číslo dvě, třeba mě aspoň přestane na chvíli mlátit. „Možná byste chtěl, aby zůstal venku. Určitě si nebudete přát, aby se to, co vám teď řeknu, dostalo ven.“

Vyšetřovatel pomalu vydechl hustý oblak kouře. Všichni tři jsme se nacházeli v malé nezařízené místnosti. Jediným nábytkem tu byla moje židle, jeho židle a levný plastový stůl. V rohu ležel zakrvácený telefonní seznam, elektrikářské kleště a kbelík s pěti galony vody. Nechtěl jsem ani hádat, k čemu slouží. Nakonec vyšetřovatel mladšímu poldovi naznačil, že má odejít. Ten rázně zasalutoval, pak otevřel a zavřel dveře za mými zády.

„Je nějaká šance, že bychom to mohli vyřešit starým dobrým úplatkem?“ zeptal jsem se. „Moje společnost je velmi štědrá.“

„Mordida? Možná kdybych tu měl jedno dvě těla. Ale tak moc? A půlka z nich Američani? Obávám se, že ne. Víte, za tohle budeme muset někoho popravit. Povězte mi, co chci vědět, a možná to nebudete vy.“

„Jasný. Myslel jsem si to, ale nikdy nevíte, dokud to nezkusíte. Netušil jsem, že tu máte trest smrti.“

Pokrčil rameny. „Je tu neoficiální trest smrti. Raději pokračujme, Señor Pitt. Kdo jste?“

„Pracuju pro společnost, co se jmenuje Lovci monster s. r. o. Základnu máme v Alabamě. Specializujeme se na diskrétní řešení problémů souvisejících s monstry.“ Vrhl na mě prázdný pohled. „S monstry… jako například tady nám zaplatili, abychom vyřídili smečku vysávačů koz.“

„Čupakabry?“ zeptal se pomalu.

„Jo. Před pár týdny v letovisku zabily pár turistů, a když tyhle věci jednou ochutnají člověka, tak s tím nepřestanou. Najali nás, protože si mysleli, že další mrtvoly by uškodily turistickýmu ruchu.“ Předpokládám, že masivní útok zombií řečené obavy naplní taky. „Společnost, pro kterou pracuju, je považována za nejlepší na světě, když dojde na řešení podobných věcí.“

„Chápu… a důvod, proč jsem o tom nikdy neslyšel…“ Jeho hlas neprozrazoval žádné emoce.

„Utajeno z rozkazu vlády. Ty z nás, co se s monstry střetli, autority většinou varujou, že máme držet jazyk za zuby. Tahle politika se prosazuje celou věčnost. Kdyby obyčejní lidi věděli, že všechny ty potvory z mýtů, pohádek a špatnejch filmů jsou skutečný, no, tu paniku si určitě dokážete představit, stejně jako problémy, co by z toho vzešly.“

„A vy tomu věříte?“

Zarazil jsem se. Nevěděl jsem, jestli se ptá na důvěru ve vládní politiku, nebo jestli věřím tomu, co mu tady tvrdím. Rozhodl jsem se pro první možnost. „Ne, myslím si, že ta politika je blbost. Lidi by měli znát pravdu. Místo toho má většina vlád nějakej systém, kterej na ten problém dohlíží a stará se, aby se nadpřirozená populace nepřemnožila. V mojí zemi je to systém odměn spravovanej ministerstvem financí. Jmenuje se Fonasil.“

„Fonasil?“

„Fond nadpřirozených sil. Vyplácí peníze každýmu soukromníkovi, kterej zabije monstrum na jejich seznamu. Moje společnost se na spolupráci s Fonasilem specializuje, a kromě toho taky bereme kontrakty od měst, společností nebo soukromejch osob, jako je náš bohatý majitel letoviska. Víte, spousta důležitých lidí o monstrech ví, ale musí to tutlat, jestli rozumíte, co tím myslím. Proto si zavolají takové jako my. Podívejte, Fonasil založil Teddy Roosevelt, ehm… to byl náš prezident v letech…“

„Já vím, kdo byl Theodore Roosevelt. Studoval jsem na UCLA3.“

„Trójani, do toho,“ řekl jsem.

„Pletete si to s jinou školou.“ Povzdechl si a promnul si prsty spánky. „Prosím, pokračujte…“

„Hádám, že asi nebudete chtít slyšet o historii profesionálních Lovců monster…“

Lhostejně si prohlédl konec hořící cigarety. „Ne, já bych rád věděl, co se stalo minulou noc.“ Podíval se na hodinky. „Před čtrnácti hodinami. Co se stalo v hotelu. Byla tam spousta mrtvých, a já chci vědět proč.“

„To nebylo naše dílo.“

„Mám svědka, co vás viděl rozsekávat lidi mačetou.“

„To nebyli lidi. Byly to zombie.“

„Zombie…“

„Jo. Chodící mrtvoly. Chlap, co je stvořil, ten, kterýho hledáte, je Angličan.“ Pokračoval jsem hrubým popisem skutečného zločince. Nevěděl jsem, co je Anglán zač, ale přišel si pro mě, a to znamenalo, že masakr v hotelu je částečně i moje vina. „Ten bastard pracuje pro Starobylý,“ zamumlal jsem potichu.

„Kdo jsou ti Starobylí, Señor Pitt?“ Vyšetřovatel se klidně natáhl pod židli a zvedl manilové desky.

Do hajzlu. Bylo jasný, že mě má za magora, takže jsem mu k tomu mohl klidně dát dobrý důvod. Já jen potřeboval zůstat v jednom kuse, než si mě najde můj tým. „Je to rasa prastarejch stvoření. Zlejch a odpornejch.“ Vytáhl z kapsy zdobné pero a začal si dělat poznámky do složky. „A jak poznáme, že jsme našli ty Starobylé?“

Můj táta vždycky říkal, že nevím, kdy mám zmlknout. „To se ptáte vážně? Ty je těžký přehlídnout. Bát byste se měli jejich poskoků. Minulý léto…“ Zarazil jsem se.

„Minulé léto co?“

Pokrčil jsem rameny. Už si stejně myslel, že jsem totální blázen, tak co jsem mohl ztratit? Šílení vězni možná dostávají vlastní cely. Řekl bych, že k těm obyčejným je cpát nebudou. „Pamatujete na minulý léto, na těch pět chybějících minut?“

„Ano,“ odvětil. Samozřejmě že si to pamatoval. Zažili to všichni na Zemi. Pět minut jejich času, který byl vymazán, jako by nikdy neexistoval. Způsobilo to globální paniku. Lidé se najednou objevili tam, kde byli před pěti minutami, ale jejich vzpomínky na to, co se v tom ztraceném čase dělo, zůstaly nedotčené. Následoval chaos. Tisíce se jich narodily dvakrát, další dvakrát zemřeli, a další, jako já, zemřeli, jen aby se ta chvíle vymazala a oni dostali druhou šanci.

„To udělali Starobylý. Minulý léto jim jeden jejich poskok zařídil průchod do našeho světa.“

„A ti… Starobylí… uspěli?“

Odfrkl jsem si. „Jasně že ne. Kdyby ano, tak byste to poznal. Ale ta trhlina v čase, těch pět chybějících minut, to způsobil někdo, kdo si pohrával s jedním jejich prastarým artefaktem.“ Nezmínil jsem se o tom, že jsem to byl já a jsem asi jediný člověk na světě, který to umí. Zmanipulovali mě v naději, že jim otevřu dveře, a málem se jim to povedlo.

Vyšetřovatel se ztěžka opřel ve své židli. „Vědci nám teď tvrdí, že to nějak souviselo se solární radiací. Zvýšená aktivita způsobila poruchy v atmosféře spolu s psychickou deziluzí o chybějícím čase, kterou vyvolala chemická nerovnováha v našem mozku.“

„Jo, ten program na Discovery jsem viděl taky, ale povídám vám, byli to Starobylý. Žádná deziluze. Ty věci jsou někde tam venku a jsou to pořádní parchanti. Ten chlap se zombiemi pro ně dělá, a pokud tohle všechno udělal pro ně, pak tu máme vážnej problém.“

„Máme?“ Pokračoval v psaní. Ze své pevně připoutané pozice jsem nemohl vidět, co v jeho poznámkách stojí, ale byl jsem si jistý, že to bude něco v tom smyslu, že jsem úplný magor a budu si užívat dlouhý pobyt v mexickém nápravném zařízení.

„Jo. Oni se nezastaví před ničím, aby dostali, co chtěj. Nemrtví, co se rozlezli po hotelu, byli jen vtip v porovnání s tím, co tyhle věci dokážou povolat.“ Naklonil hlavu na stranu, pozorně si mě prohlížel. Poznal jsem, že ho to přestalo bavit, ale aspoň mě nemlátil telefonním seznamem. „Promluvte si s doktorem, prohlédněte si ta těla. Ty mrtvoly jsou mnohem starší než jeden den, ale i tak si chodily kolem. Jsem si jistej, že na to máte spousty svědků. Trochu zapátrejte a možná najdete hřbitov, odkud všechna těla ukradli.“

Zavřel pero a zastrčil ho zpátky do kapsy. „Nevím, jak jste ta těla vykopal a dokázal je poházet všude kolem, Señor Pitt, ale předstíráním nepříčetnosti se z toho v této zemi nedostanete. Už mám těch vašich nesmyslů dost. Hnusíte se mi a tyhle povídačky vás nezachrání. Nejste nic jiného než mizerný vrah, a myslíte si, že sem přijdete a budete vykládat ty svoje směšné lži? Myslíte si, že jsme hlupáci?“ Vstal, upravil si kravatu a plivl mi do obličeje. Nemohl jsem pohnout rukou, abych si to otřel, a cítil jsem, jak mi slina pomalu stéká z čela do očí. Bití byla jedna věc, ale tohle už bylo moc. Nebýt přivázaný k židli, přerazil bych poldu vejpůl. Dveře za mnou se otevřely a vešli další policajti. Vyšetřovatel přešel do španělštiny, ale vcelku jsem mu rozuměl.

„Už toho mám dneska dost. Zapracujeme na něm ráno. Hoďte toho sráče do Sekce šest k ostatním zvířatům. Možná ho tam naučí pokory.“

Sekce šest byla jedna velká místnost, rozdělená na několik ohrad třikrát tři metry, každou ohraničovaly tlusté železné mříže a pletivo. Mezi kotci vedla ulička, ve které hlídkovali dozorci s připravenými obušky. U stropu se houpaly malé holé žárovky. V každé ohradě byly dvě řady pryčen a na nich pět až sedm skrčených vězňů. Moje cela měla všechny vymoženosti domova, což zahrnovalo kýbl a nic moc dalšího. Zkuste si tipnout, k čemu sloužil ten kýbl.

Byla tu tma a páchlo to tu potem, strachem a násilím. Pochybuji, že by tu někdy Amnesty International strávila delší dobu. Seděl jsem v tureckém sedu v rohu jedné cely. Čtyři další chlapi, se kterými jsem ten prostor sdílel, seděli naproti a zachmuřeně mě sledovali. Sekce šest podle všeho byla místem, kam zavírali všechny tvrďáky, blázny a celkově výběr lidstva, který byste na církevní piknik nikdy nepozvali. Všude ve velké místnosti se ozývaly nesrozumitelné výkřiky a nářek. Nebylo to zrovna příjemné.

Podsaditý chlap s jedním mléčným okem a chybějícím uchem zašeptal na svého kámoše: „Myslíš, že nám rozumí?“

„Nemám šajn… nevypadá moc chytře,“ odpověděl ten pohlednější z nich, tlusťoch s pavučinovým tetováním přes obličej. „Čum na něj. Museli ho majznout přes palici. Jenom na nás zírá.“

Důvod, proč jsem na ně zíral, byl ten, že jsem se musel hodně soustředit na to, co říkají. Než jsme sem vyrazili, trochu jsem na své španělštině zapracoval. Na jazyky mám nadání, ale hantýrka těch chlapů by byla příšerná podle jakýchkoliv standardů. Chytal jsem se jen tak tak. Bylo to zvláštní, ale dost mi pomáhala archaická portugalština, kterou jsem se magicky naučil loni v létě.

„Tvrdili, že je to amík.“

„Není jeden z nás, tak je mi u prdele,“ řekl třetí, hubeňour, co mluvil, jako by měl tuberkulózu. „Hned jak odpadne, tak ho kuchnu.“

„Jorge, proč to chceš udělat?“

Jorge pokrčil rameny. „Rád bodám do lidí.“

„Já ti nevím, chlape. Je to pěkně velkej parchant. Čum na něj. Tohle není obyčejnej amík, co se ožral v bordelu a skončil tady. Ten parchant by tě roztrhal na kusy, chlape. Má svaly jako luchador4.“

Dál jsem na ně zíral. Došlo mi, že mou nejlepší šancí je vypadat co nejhrozivěji. Jak mi jednou pověděl jeden moudrý starý pistolník, když vypadáš jako žrádlo, tak tě sežerou, a já rozhodně nemínil skončit jako vězeňské žrádlo.

Celé tělo mě bolelo a měl jsem vážně mizernou náladu. Ani mi neošetřili řezné rány z toho, jak jsem seskočil z balkónu, a teď jsem na nich měl odporné strupy, u kterých jsem si byl jistý, že se zanítí. Kotník mi ošklivě natekl, malá díra v patě mě doháněla k šílenství a nejtrapnější bylo, že když mě umyli hadicí a posypali práškem proti vším, největší mundúr, co měli, byl o dvě čísla menší. V Mexiku moc 4XL vězňů očividně neměli. Poslední věc, kterou byste chtěli dělat, když už jednou máte mizernou náladu, je nosit příliš těsné spodky.

„Říkám ti, chlape, že si myslím, že nám rozumí. Čum na ty voči. Je pořádně nasranej.“

„A proto si musím pospíšit a kuchnout ho hned.“

„Jorge, tenhle ti urve koule.“

„Sklapni, Mateo, a nebuď takovej přizdisráč.“

Moje možnosti byly dost omezené. Byl jsem ve vězení. Mexická vláda popírala, že mi dovolila sem přijet s dostatkem zbraní, abych vyzbrojil menší povstání. Neměl jsem ani ponětí, kde je můj tým a jestli útok všichni přežili. Byl tu nějaký stínový pošuk, co mě chtěl předhodit Starobylým. Nepřidělili mi právníka a nedovolili mi zatelefonovat si, takže jsem pochyboval, že by LM věděli, kde jsem. A ten prášek proti vším hrozně svědil.

„Co myslíš ty, Estebane?“ zeptal se Pavučinový ksicht.

Poslední chlap vzhlédl ze své pryčny. Byl starší a na první pohled zažil horší časy. Po celém obličeji a pažích měl jizvy, vlasy šedivé a dlouhé, jeho pleť vypadala jako koženka. Věděl jsem, že musí být něco extra, protože měl vlastní pryčnu a zbytek muklů ho nechával na pokoji. Mlčky si mě prohlédl a ostatní čekali na jeho zhodnocení.

Když nakonec promluvil, nebylo to k nim, ale spíš na mě, a dost nahlas, aby to všichni slyšeli. „Od jednoho dozorce jsem slyšel, že mačetou rozsekal tak stovku lidí, všude se válely ruce, nohy a hlavy, něco prý i sežral. Zabil i pár poldů. Vypálil hotel. Potřebovali dvacet Federales , aby ho dostali… Rozumíš španělsky?“

„Un poco.“

„Myslel jsem si to.“ Znovu si položil hlavu.

„A kurva, chlape,“ hlesl Jorge. „S tou kudlou jsem si dělal srandu. Znáš to, utahoval jsem si z nováčka a tak.“

Vrhl jsem na Jorgeho ten nejhrozivější pohled. Schoulil se hlouběji do rohu. Většina lidí by nesnášela dobře, že je strčili do ultra násilnického světa věznice plné vrahů a psychopatů, ale hej, já dokázal holýma rukama zabít vlkodlaka. Usoudil jsem, že sem zapadnu snadno.

„Pověz mi něco, Estebane,“ zeptal jsem se přes křik z vedlejší cely. „Kde to jsme?“

„Ty to nevíš?“ Jeho oči vykoukly zpod šedivé hřívy. Bylo na něm vidět, že mu to pálí.

„Ne… byl jsem dost utahanej, jak jsem rozsekal tu spoustu lidí. Znáš to.“ Když už máte nějakou reputaci, měli byste si ji udržet.

„Jsi ve věznici Tijira. Tohle je, můj příteli, hodně ošklivý místo.“

„Viděl jsem horší,“ zalhal jsem.

„O tom nepochybuju. Já osobně jsem tady, protože jsem se prohnilým tyranům mstil za čest své ženy, ale bohužel jsem neuspěl. Nechť Bůh dopřeje klid její duši,“ řekl vážně. Několik muklů se pokřižovalo.

„To je mi líto.“

Hladce přešel do angličtiny. „Ne, jen si z tebe utahuju. Jsem ze San Diega. Lítal jsem přes hranice s kokainem, vracel jsem se do Tijuany a neměl dost peněz na podmáznutí jistých lidí, tak mě zašili sem, místo aby mě na místě zastřelili. Jsou dny, kdy si přeju, aby mě prostě zabili a já měl konečně klid. Tihle tupci si myslí, že jsem něco jako Zorro, tak mě nechávaj na pokoji. Pokud tu chce Yankee přežít, potřebuje reputaci, takže já podržím tebe, a ty zas mě.“

„Dohodnuto.“ Zvedl jsem ruku. Natáhl se a silně mi ji stiskl. „Owen Zastava Pitt.“

„Zapato? Jako ty boty?“

„Ne, Zastava. To je srbsky.“

„Nevypadáš jako Srb.“

Jinými slovy jsem byl příliš nahnědlý. „Já jsem od všeho trochu.“ To byla pravda. V úředních formulářích jsem vždycky zaškrtával kolonku Ostatní. „Hele, Estebane…“

„Ty mi můžeš říkat Steve, Esteban jsem pro tyhle chlapy.“ Kývl hlavou ke zbytku kriminálníků. „Nakukal jsem jim, že jsem se dostal do přestřelky s policií a armádou, když jsem se mstil za vypálení vesnice nebo tak něco. Když si tady nezískáš respekt, moc dlouho nevydržíš.“

„Jasný. Steve, moje společnost mě odsud dostane. Vyděláváme spoustu prachů a máme nejlepší právníky. Jen potřebuju přežít, než k tomu dojde, proto bych ocenil pomoc. Ty poškrábeš moje záda, já zas tvoje, rozumíme si?“

„To je super. Já pořád čekám na proces. Ještě mě ani z ničeho neobvinili. Doufám, že se před soudce dostanu dřív, než bude příliš pozdě.“

„Jak dlouho jsi tady?“

Podíval se do stropu, jako by se nad tím musel zamyslet.

„V červnu to budou tři roky.“

Jako by mi do žaludku spadlo studené závaží. „Děláš si srandu?“

„Nedělám. Vítej v Tijiře.“

Hodinky mi vzali, ale odhadoval jsem to na devět večer, když dozorci zhasli většinu světel v Sekci šest. Steve, nebo Esteban, jak ho znala místní fauna, a já jsme se potichu bavili, já tak zabíjel nepříjemný čas a pro něj jsem byl první Američan, kterého po roce viděl. Předchozí chlap vydržel všeho všudy třicet minut, než někdo došel k názoru, že gringa ve svém vězení opravdu nemá v lásce. Steve tvrdil, že trvalo týdny, než krvavé skvrny vybledly. Na vězením protřelého pašeráka drog to byl příjemný chlapík a hovory s ním byly nepochybně příjemnější než s Jedním uchem, Jorgem nebo Pavučinou.

„Co, Owene, máš manželku?“

„Ne, ale jsem zasnoubenej.“

„To je skvělý. Jaká je?“

Snažil jsem se najít trochu pohodlí na červotoči prolezlém kavalci. Protože jsem teď byl novým bossem cely, dostal jsem luxusní ubytování. Být svalnatý hromotluk se někdy vyplatí. Chudák Jedno ucho teď musel spát na podlaze. „Je úžasná. Chytrá, zábavná, statečná. Jmenuje se Julie. Julie Shacklefordová.“

„Je sexy?“

„Kámo… prosím.“

„Promiň, ale už tady v base trávím nějakej pátek,“ vysvětloval. „Je to sakra dlouho, co jsem naposledy viděl ženskou…“ Jeho hlas vyšuměl do ztracena. Doufal jsem, že si LM pospíší a brzo mě najdou. Tuhle práci jsem nevzal, abych svá zlatá léta prožil na místě jako tohle. „Tak jak vypadá?“ zeptal se, položil se na pryčnu a zavřel oči. Uznávám, že by mě to mělo urazit, ale právě teď jsem ho spíš litoval.

„No, je pěkná,“ odpověděl jsem. To bylo hodně podhodnocené. Bláznivě jsem se do ní zamiloval, hned jak jsem ji uviděl. Julie byla ta nejlepší věc, jaká mě kdy potkala, a nejhorší bylo, že jsem ji málem ztratil. „Na holku je vážně vysoká. A trochu svalnatější, hodně cvičí. Dlouhé hnědé vlasy, ty nejhezčí hnědé oči, co jsem kdy viděl, nosí brýle…“

„Holky s brejlema jsou sexy.“

„V tom jsme zajedno, brácho, v tom jsme zajedno. Vlastně je teď asi někde venku a hledá mě.“

„Tady? V Mexiku?“

„Jak jinak. Taky je Lovec monster.“

„Hele, už jsem ti řekl, že tě v tý šílenosti se zabijákem s mačetou podržím. Těch fórků o filmovejch monstrech už můžeš nechat.“

Hlasitě jsem se zasmál. Tuberkulóza Jorge na mě ze svého rohu zavrčel. „Já si z tebe srandu nedělám. Ona je Lovec, a je dobrá, vážně dobrá. Když dokončíme zakázku, většinou se stará o dohadování o penězích, a je vážně expert, když dojde na info o stvůrách. Při operacích je střelcem našeho týmu. Viděl jsem ji, když trefila lindworma do oka z letící helikoptéry. A něco ti povím, nevěřil bys, jak dobře to umí s pistolí. V každém případě jsem šťastnej chlap. Nějak jsem přišel k jižanské krásce, odstřelovačce a umělkyni, co se do mě zamilovala. Nemám ani ponětí, jak se to mohlo stát.“ Přinejmenším to byla pravda. Stále jsem nemohl přijít na to, jak mohl neohrabaný zjev jako já okouzlit někoho, jako je ona.

Julie byla jedním z prvních Lovců, se kterými jsem se setkal. Přišla mě naverbovat ke mně domů, když jsem se vzpamatovával ze svého prvního střetnutí s monstrem. Byla to láska na první pohled. Tedy alespoň u mě. Stačilo jen postavit se pekelným armádám a zachránit svět, abych si ji získal.

„To zní, jako byste vy dva byli… zajímavej páreček.“ Steve zněl trochu nervózně.

„Ona to vlastně dělá dýl než já. Společnost je rodinnej podnik, její děda je prezident a výkonnej předseda. Dělaj to už víc jak sto let. Ona se pro to narodila. Shacklefordové jedí, spí, žijí a dýchají jen pro zabíjení monster.“

„Vypadá to, že její rodiče musí být trochu psycho.“

Nastala dlouhá nepříjemná pauza, když jsem přemýšlel nad tím, co řekl. Promnul jsem si na čele obří bouli od pažby brokovnice. Jak bych jenom popsal příbuzné své nastávající?

„Och, vidím, že jsem trefil citlivý místo.“

„Nemáš nejmenší představu,“ zamumlal jsem. Kdyby existovala mezinárodní cena za nejhorší tchyni, byl bych jasný vítěz. „I její rodiče bývali Lovci, vážně skvělí lidé podle toho, co jsem slyšel, ale… sakra, kdybych ti to řekl, stejně bys mi nevěřil.“

„Ale no tak, jako bych věřil těm povídačkám předtím.“

„Nechme je být. Zůstaňme u toho, že teď je z nich čistý zlo.“

„Tak zlý to bejt nemůže. Jsem si jistej, že časem ty rozdíly překonáte.“

„Na to bych nevsázel,“ odpověděl jsem mu. Převalil jsem se na bok, když mi něco, co podezřele připomínalo stonožku, prolezlo mezi lopatkami.

Pár zbývajících svítících žárovek několikrát zablikalo a zhaslo. Vězni začali hučet. „Další výpadek elektriky,“ okomentoval jasnou věc Steve. V dálce se ozval kvílivý elektronický zvuk. Zazněl třikrát a pak náhle utichl. „Nebo taky ne. Tohle je poplach.“ Steve vstal z kavalce a šel k mřížím. Všichni ostatní chlapi se pohnuli taky. Cokoliv, co narušilo monotónnost Sekce šest, pro ně byla velká událost. „Něco se děje.“

Posadil jsem se. „Co?“

„Nemám zdání, chlape.“ Přešel do rychlé španělštiny a nařídil muklům, ať zmlknou. Neochotně poslechli.

Místnost byla hodně temná. Ucítil jsem bodnutí strachu. Možná si pro mě přišel Stín. Na velký prostor tu připadalo jen pár vysoko posazených a velmi malých oken, ale měsíc byl v úplňku a jasně zářil, v paprscích sem dopadala trocha slabého světla. Prohlédl jsem si mříže. Viděl jsem ostatní chlapy, jak se hýbou ve svých celách a sledují dveře, zvědaví i nervózní.

Střelba.

Vstal jsem. Jestli jsem se na tomhle světě v něčem vyznal, byly to zbraně, a tohle bylo ostré prásknutí silné pušky. Pak další a pak ještě, než zbraň utichla.

„Někdo se snaží zdrhnout?“ zeptal se Jorge, lhostejně se při tom podrbal. „Nezdá se, že by se dostal daleko.“

Ticho. Sklapli dokonce i blázni, co si v jednom kuse něco mumlali.

„Přes zeď se tu nikdo nedostane. Pitomej smolař,“ řekl Jedno ucho.

Další střelba. Teď už bylo pušek víc, některé střílely v dlouhých dávkách, přepnuté na automat, a k tomu bylo slyšet burácení brokovnic. Celu krátce osvítila baterka a rychle zmizela pryč, když kolem proběhl dozorce. Vězni na něj ječeli, ale on jen běžel dál, dokud i se světlem nezmizel z místnosti.

Mohla to být Julie a její tým, kdo mě přišli zachránit? Ani náhodou. Ne takhle. My zabíjíme monstra. Dáváme si bacha, abychom neublížili lidem. Kdyby věděli, že jsem tady, záchrana by zahrnovala právníky a úplatky. Dělo se tu něco jiného. Musel to být ten chlap z hotelu.

„Má někdo světlo?“ křikl jsem. „Zapalovač, baterku, cokoliv.“

„Huh?“

„Něco, co by vydávalo světlo. Jiskry, oheň, to je mi fuk. Cokoliv.“

Jorge zvedl zapalovač. „Bude tě to něco stát.“ Lstivě se usmál.

Ve vteřině jsem byl na druhé straně cely. Pokusil se ruku stáhnout zpátky, ale chytil jsem ho za zápěstí. Snažil se vysmeknout, a tak jsem mu druhou ruku sevřel kolem drahocenného zapalovače. Když jsem mu ho vytrhl, zlomil jsem mu palec. Zaječel.

„Sklapni!“ okřikl jsem ho. Otočil jsem se ke Stevovi. V měsíčním světle se leskly vyvalené oči. „Ať se stane cokoliv, zůstaň v klidu. I když uvidíš něco vážně děsivýho, zůstaň v klidu. Když si pro mě přijde velkej stín, použij tohle.“ Vmáčknul jsem mu do dlaně zapalovač. „Počkej, dokud nevleze do naší cely. Soustředit se bude na mě. Jen tím zapalovačem škrtni. Pak ho budu moct zasáhnout. Rozumíš?“

„O čem to mluvíš?“ Střelba byla stále řidší, jako by zůstávalo míň dozorců schopných střílet. Několik štěknutí pistole menšího kalibru, zdálo se, že přicházejí z chodby vedoucí do Sekce šest. Někdo venku zaječel. Otočil jsem tím směrem hlavu. Jekot přešel do bublání a pak nebylo nic.

„Prostě to udělej.“ Odstoupil jsem od Stevea a natočil se ke dveřím, chystal jsem se na boj. K Starobylým se nenechám odtáhnout ani náhodou. Zakroutil jsem krkem a zakřupal krčními obratli. Začal do mě proudit adrenalin, dýchání se podvědomě zrychlilo, naplnilo krev extra kyslíkem. Můj pohled se soustředil na temný obrys dveří a celá místnost jako by utichla. Navenek jsem byl zcela klidný, uvnitř vyděšený. Pokud si sem pro mě přišel Stín, neměl jsem kam utéct.

Teď už se začínali bát i ostatní. Věděli, že je tu něco příšerně špatně. Slyšel jsem modlitby od chlapů, co vypadali, že s Bohem nemluvili hodně dlouhou dobu. Teplota začala klesat. Sekce šest bývala dusná a vlhká. Změna přišla tak náhle, že mé mysli trvalo několik drahocenných vteřin, než v tom poznala brutální nepřirozený chlad. Můj dech vyšel v měsíčním světle ven jako pára. Ostatní chlapi v cele se podvědomě začali stahovat do rohu nejdál od vchodu.

Těžké železné dveře, které zajišťovaly Sekci šest, se na zarezlých pantech skřípavě otevřely. Na místnost padlo ticho. Do namodralého měsíčního svitu vstoupila osamělá postava. Na betonové podlaze zaklapaly vysoké podpatky. Ve slabém světle jsem rozeznal známou ženskou postavu a na zlomek vteřiny jsem si myslel, že je to Julie. Vysoká, pěkné souměrné tvary, ale nadpřirozený chlad mi napovídal, že se mýlím. Do místnosti za ženou vstoupila větší postava. Chlap se širokými rameny, velký skoro jako já.

„Ale ne,“ povzdechl jsem si hlasitěji, než jsem měl v úmyslu.

„Owene, co se tady sakra děje?“ Steve byl k smrti vyděšený a přes jektající zuby mu skoro nešlo rozumět. Teplota klesla takřka na nulu.

Po cestě prošli přímo pod jedním oknem. Měl jsem pravdu. Byli to oni. Žena zamířila k mé cele, elegantně si to vykračovala mezi klecemi. Byla krásná, až to bolelo, dokonalá. Ale upíři používali sex-appeal stejně jako hlubinné mořské ryby bioluminiscenční světlo, byl to jen efektivní způsob, jak dostat kořist. Podpatky klapaly dál. Hromotluk tiše plul za ní. Nespouštěl jsem z blížící se dvojice oči. „Pamatuješ, jak jsme mluvili o Juliiných rodičích?“

Steve rychle přikývl do tmy.

„Tady je máš.“

Nějaký ubohý idiot, který neviděl ženu desítky let, pak udělal příšernou chybu. Nedokázal se před éterickou kráskou, co procházela před ním, ovládnout a otevřel svou velkou blbou hubu. Jazyk byl tak nechutný slang, že bych to možná nepřeložil, ani kdybych rozuměl hantýrce té nejhorší španělské spodiny.

Susan Shacklefordová se zastavila, než mu odpověděla. „To by se ti líbilo, že ano?“ Nepřeslechnutelný jižanský přízvuk, dokonalý hlas. Když se usmála, zahlédl jsem bílé zuby. Po zádech mi přejel mráz.

„Jo, puta, užijeme si spolu!“ Několik kámošů ho povzbuzovalo. Ti chlapi už museli zapomenout na stovky výstřelů, které všemu předcházely. No, na podobných místech intelektuální smetánka nekončila.

Velká postava se zastavila. „To je moje žena, o kom tu mluvíš, ty sráči.“ Ve slabém světle bylo těžké rozeznat, co se dělo dál. Vězeň stál uprostřed cely, daleko od mříží. Rayi Shacklefordovi se ale i tak podařilo skrz těsnou zábranu natáhnout ruku, chytit chlapa pod krkem a protlačit ho mřížemi. Železo se ohýbalo, kosti praskaly. Chlap zařval bolestí, než mu puklo srdce, jak ho protahoval pěticentimetrovou mezerou. Když s ním skončil, mukl zůstal viset půl metru nad zemí, zmrzačená polovina v uličce, pánev a kopající nohy uvnitř cely. Pod křečovitě se třesoucí mrtvolou se rozšiřovala tmavá louže.

„Díky, zlato. Tomu říkám opravdové kavalírství.“

„Rádo se stalo, drahá.“

Obyvatelstvo Sekce šest zpanikařilo. Mačkali se do nejvzdálenějšího rohu cely a tlačili se proti mřížím a pletivu. Nočním vzduchem se nesly tucty hlasů, panika, zmatek a hrůza.

„Všichni zavřete HUBU!“ zařval Ray. Mimoděk jsem si zacpal uši, když mě zasáhla tlaková vlna. Jeho hlas otřásl budovou. Ze stropu padal prach.

Zůstalo jen vzlykání a kňourání. Vězni věděli, že se ocitli v přítomnosti něčeho strašlivého a nelidského. Upíři pomalu přišli ke mně. „Owene. Ráda tě zase vidím.“ Susan se na mě usmála. Její oči jako by ve tmě matně zářily.

„Hej, chlapče, jak se daří?“ zamával na mě Ray.

„Susan… Rayi…“ kývnul jsem na ně. Každý kloub v těle mě bolel strachem. Byl jsem mrtvý muž, nebo i hůř. Mnohem hůř.

Se Susan jsem bojoval dvakrát, a v obou případech jsem měl štěstí, že jsem vyváznul živý. Ona byla paní upírů, nejsilnější ze všech nemrtvých. Když jsme se střetli poprvé, schytala dvacetivteřinovou dávku z plamenometu a přímý zásah granátem, a pak si prostě odkráčela pryč. Podruhé ji odrazila víra Mila Andersona. V porovnání s Milem stála ta moje za starou belu. Susan se pohybovala rychleji, než ji mohlo lidské oko sledovat, ty růžové prstíky dokázaly utrhnout chlapovi hlavu a já osobně do její hlavy nasázel bez viditelného účinku tucet stříbrných střel z brokovnice. Jestli mě chtěla Susan Shacklefordová zabít, nebyl jediný zatracený způsob, jak bych jí v tom mohl zabránit.

Steve začal cvakat zapalovačem.

„Co, chceš snad přídavek nebo tak něco?“ zachechtal se Ray. „‚Volný jako pták!‘ Jóó!“

„Pokud jste si přišli pro mě, bez boje to nepůjde,“ zavrčel jsem.

„Ty máš ale cojones, chlapče,“ řekl Ray. „Tohle ti musím nechat. Vidíš, drahá, říkal jsem ti, že se k sobě s Julií hodí. Vždycky měla ze všech našich dětí nejlepší zabijácký instinkty.“ Ukázal na mě. S Rayem jsem strávil jen krátkou chvíli po tom, co jsme ho vytáhli z útulku pro choromyslné. Když jsem ho viděl naposledy, byl ještě člověk, napůl mrtvý a silně krvácel ze smrtelného zranění, které mu způsobila Susan, takže jsem musel uznat, že teď vypadá líp. „Kdybychom tě chtěli sejmout, už bychom to dávno udělali.“

„Chyba. Nemůžete vstoupit do mého domu, dokud vás nepozvu. A právě teď je mým domovem tohle,“ řekl jsem a ukázal na celu. Přestože většina jejich omezení byla záhadou, věděl jsem, že pár legend o upírech pravdivých je. „Takže vypadněte!“ nařídil jsem jim mnohem sebejistěji, než jsem se cítil.

Susan si povzdechla. Přišla k mříži a opřela se o ni. Šokovalo mě, jak moc se podobá své dceři, Susan jen byla nelidsky dokonalá. Nehty měla nalakované jasnou červení, ve tmě zářily jako maják. Podvědomě jsem o krok ustoupil. „Owene, drahoušku, teď na mě tyhle triky nezkoušej.“ Ledabyle kývla jedním prstem na Jorgeho. Neodtrhla při tom ode mě oči. „Můžu dovnitř?“

Vězeň zalapal po dechu, když s ohleduplností beranidla vrazila do jeho mysli. Oči se mu protočily do hlavy a začal se divoce třást. Vyrazil jsem k němu, ale bylo příliš pozdě. „Si!“ vyhrkl a svalil se mrtvý na zem.

„Vidíš? Kdybys nebyl tak tvrdohlavej, mohl pořád žít. Nebyla to žádná velká ztráta, slabá mysl, snadno ovladatelná, a tak prolezlý chorobami, že bych se z něj nenapila, i kdybych padala hlady.“ Odtáhla dlouhé prsty od mříží a pak k železu přitiskla hlavu. Vypadalo to, že se tudy chce protáhnout. Mezera byla jen pár centimetrů široká, ale Susan snadno proklouzla skrz. Vešla do cely a ledabyle si otřela prach z přiléhavých šatů.

Jedno ucho zaječel jako malá holka.

Čekal jsem, až udělá první krok, i když reálně vzato bych ji viděl jen v případě, kdyby si chtěla hrát s jídlem. Susan se znechuceně podívala na jeden kavalec, pokrčila rameny a posadila se na něj. Překřížila nohy, na okamžik toho ze stehen ukázala až příliš, a položila si ruce na kolena. Ray se zamračil.

„Sedni si. Musíme si promluvit.“

Přihlouple jsem na ni zíral.

Ukázala na druhý kavalec. „Nechci ti ublížit. Přišla jsem s obchodní nabídkou.“

„To si snad děláš srandu…“ hlesl jsem.

Susanin pohled se ani nehnul. „Rayi, tvrdil jsi mi, že je chytřejší, než vypadá.“ Netrpělivě začala bubnovat prsty na kolena.

„To je, ale chvíli mu to trvá.“ Ray založil ruce a opřel se o vedlejší celu. Otrlí vězni se nakupili v opačném rohu. Ray je hodnotil pohledem, jako by si vybíral steak v masně. „Hej, zlato, co bys řekla na Mexičana k večeři?“

„Proč ne, jen vyber nějakého dobrýho… Podívej, Owene, slíbila jsem ti příměří, a stále si za tím stojím. Ty jsi nehledal mě, a toho si cením. Jsem připravená nechat tebe a svoji drahocennou dcerku na pokoji, přesně jak jsem to řekla. Proto tady nejsem. Prosím, sedni si. Nemáme moc času, než sem dorazí posily, a ty bys určitě nechtěl, abych zabila hromadu dalších nevinných. Je to tak?“

Zacouval jsem a pomalu se posadil, celou dobu jsem z ní nespouštěl oči. Ze Susan Shacklefordové vyzařovalo nebezpečí jako z dravce. Každý instinkt v mém těle na mě ječel, ať bojuju, nebo uteču. Snažil jsem se udržet klidný hlas. „Dobře…“

„Tak jak ses měl?“ zeptala se, snažila se mluvit přátelsky. Bylo možné, že i pro ni to není nic lehkého? Vlastně jsem nikdy nepřemýšlel o tom, že by nemrtví měli nějaké společenské chování. Jižanská zdvořilost očividně umírala velmi pomalu. „Svatba je stále plánovaná na srpen?“

„Jo. Jsme v pohodě. A jak se máte vy? Pořád mrtví a zlí? Ray je pořád blázen?“

„Ne, teď už je mu mnohem lépe.“ Položila obě dlouhé nohy na zem, předklonila se a ušklíbla. „Tolik ke zdvořilostem.“

„Zdvořilejší by bylo, kdybychom si všichni udělali dlouhou procházku slunečným dnem.“

„Chlapče,“ zavrčel Ray, „ty tvoje podělaný fórky mě začínají srát. Raději bys měl ukázat trochu úcty.“

Na tom něco bylo. „Není v tom nic osobního. Prostě s váma nechceme mít nic společného. Nechte nás na pokoji.“

Susan si povzdechla. „Dobře. Zkraťme to. Chci si najmout LM. Mám pro vás práci.“

Spadla mi brada. „To jako vážně?“

„Ach jo. Myslíš si, že jsme přišli do téhle podělané díry jen tak pro zábavu? Mluvím vážně. Nejde ani tak o najmutí LM jako o najmutí přímo tebe. A je to oboustranně výhodná nabídka. Ten muž, nebo spíš to, co bývalo mužem, který tě včera napadl – chci ti ho pomoct zničit.“

To nedávalo smysl. „Proč?“

„Je to náš nepřítel. Chce si šplhnout u Starobylejch a naservírovat tě přímo Svrchovanýmu pánovi.“

Olízl jsem si rty. „Susan, když jsme se viděli naposled, tak jsi Starobylejm sloužila.“

„Chyba. Těm věcem nic nedlužím. Jäger mě přinutil, abych lordu Machadovi sloužila. Byla jsem stejný pěšák jako ty. Když jsi zabil Jägera a jeho šéfa, osvobodil jsi mě z jejich vlivu. Teď dělám jen na sebe a ty starý parchanty v krunýřích nenávidím.“

„Jasně… Ty nejsi žádný obyčejný upír, Susan. To víme oba. Na paní jsi příliš mladá, ale stejně jí jsi. Nějak jsi se stala mnohem silnější, než bys měla být, a já si myslím, že vím jak.“ Z osobní zkušeností se Starobylými jsem věděl, jaké dary a kletby můžou nabídnout.

„Owene, jsi idiot. Nepřepínej se zbytečným přemýšlením.“ V tu chvíli, když otočila hlavu a slyšel jsem jen zvuk jejího hlasu, to bylo jako mluvit s Julii, ale pak zasyčela a zmizelo to. Zamítavě mávla rukou. „Jistě, jsem mocná, mnohem mocnější než staří zaprášení upíři, co přišli přede mnou. Ten starej idiot neměl nikdy proměňovat Lovce monster v upíra. Zdrojem mé síly je má práce, ale dávám ti slovo, že se Starobylejma to netáhnu. Nabízím ti pomoc… a tím pomůžu i sobě.“

„Proč? Co z toho máte?“

„Ten chlap, co po tobě jde? Je to nekromant, kouzelník s mocí nad nemrtvými,“ řekla Susan.

„I nad vámi?“

„Možná, ale nijak se neženu, abych to zjistila. Už jsem otrokem jednou byla a nemíním dovolit, aby k tomu došlo znovu. On shromažďuje armádu, a já se naverbovat nenechám. Ten nekromant je v podstatě hrozbou pro mě i pro všechny ostatní nezávislý nemrtvý.“

Odfrkl jsem si. „Větší než LM? Pokud si ti pamatuju dobře, posledně jsme ti nakopali zadek.“

„Zase chyba. Tehdy mě zahnal svatoušek Milo. Pokud se potkáme znovu, oddělám ho jako prvního, ani si nevšimne, odkud to přišlo. Takže mě neprovokuj, nebo budeš mít na rukou jeho krev.“

To mě rozzuřilo. Zaskřípal jsem zuby. Mým přátelům nikdo vyhrožovat nebude.

„Jen abys věděl, když se naštveš, vysíláš myšlenky jako tlampač. Zkus nějakou blbost, a já tě prostě zabiju a ušetřím nekromantovi práci. Klid, Rayi,“ dodala Susan konejšivě ke svému manželovi. Ray musel moje myšlenky slyšet taky, protože se tiše přesunul k mřížím. Byl přesně na opačné straně než já, přecházel tam jako lev v zoo. Nepůsobil tak ztrhaně a šíleně, jako když býval člověk, ale hranatou tvář teď měl staženou vztekem, vypadal extrémně nebezpečně. I po smrti se ke své ženě choval stejně ochranářsky jako zaživa. Zatímco Susan byla chladná a vypočítavá, čerstvě nemrtvý, a ne až tak mocný Ray byl stěží zadržovaným šílenstvím nacpaným do těla o pokojové teplotě. Přinutil jsem se uklidnit, než mě Ray protáhne mezi mřížemi jako toho vězně.

„To je lepší. Teď mě dobře poslouchej,“ nakázala mi Susan. „Při naší menší výměně názorů loni v létě jsi na sebe upoutal pozornost největšího šéfa Starobylejch. Na obyčejnou krevní konzervu je to docela výkon. Máš teď na zádech terč. Ten chlap, co tě zkoušel zabít? Ten si myslí, že když tě dostane, tak u něj pořádně zaboduje. Pokud tě přivede, dostane za odměnu spoustu moci. A to je špatná zpráva.“

Ona se ho bojí. „Pro tebe i pro mě.“

„Přiznávám to nerada, ale ano.“

Celá tahle záležitost mě znervózňovala. Jen idiot by věřil upírovi. Ray se na mě pořád mračil. Zbytek vězňů kvílel a snažil se schovat. To, co tvrdila, dávalo svým způsobem smysl. Kdyby dělala pro Stína, žádnou propracovanou lest by k mému odchycení nepotřebovala. „Co kdybys mi řekla, co je zač a kde ho najdu?“

Susan zavrtěla hlavou. „Na tom ještě dělám. Mám jisté podezření, a jestli se potvrdí, dozvíš se to jako první. Ale zatím nejsi připravený postavit se mu. Díky svojí magii je nedotknutelnej.“

„Tak jak ho mám porazit?“

„Co? To mám udělat všechnu práci?“ Ze Susanina smyslného smíchu mi naskočila husí kůže. „Přesně nevím jak. Na to budeš muset přijít sám.“

„No, vy upíři jste vážně užiteční.“

„Trhni si.“ Sáhla do záhybů svých šatů a vytáhla malý bílý kapesník. „Jak už teď jistě víš, když jsi přežil Korinižin malý test, jsi velmi výjimečný muž, Owene. Člověk s tvými schopnostmi se narodí jen jednou za pět set let. Vím o tobě víc než ty sám. Ray zase začal s výzkumem…“

„Když to udělal posledně, Alabamu to málem vcuclo do jiné dimenze. Jsi si jistá, že ho v tom chceš nechat pokračovat?“

„Hej, já jsem profík,“ prohlásil Ray s hranými rozpaky. „Tenkrát jsem se teprve učil.“

Susan nás ignorovala. „On si myslí, že bys nekromanta zničit dokázal. Máš schopnosti, které jsou nad tvoje chápání.“ Otevřela malý balíček a upustila do dlaně drobný objekt. Rudě namalované nehty se kolem něj sevřely jako mucholapka Venus. „Dám ti dárek, maličkost, která probudí tvůj skutečný potenciál. Až budeš příště stát proti mazlíčkovi Starobylejch, díky němu to s ním dokážeš skoncovat a pro nás dva tak uděláš menší laskavost. Rozumíš tomu?“

„Co je to?“ zeptal jsem se váhavě. O svých schopnostech jsem něco málo věděl, a přestože jsem jim zcela nerozuměl, moc dobře jsem si uvědomoval, jak příšerně mě děsí.

Otevřela dlaň. Ležel na ní maličký úlomek kamene. Vycházelo z něj slaboučké světlo, jako by se v něm leskla živá temnota. Převalil jsem se, spadl z pryčny a praštil se o mříže. Vrazil jsem do jednoho vězně, a ať už to byl kdokoliv, rychle se klidil dál ode mě.

„Nepřibližuj se s tím!“ vykřikl jsem. Netušil jsem, kde přišla ke kousku Korinižina artefaktu, ale okamžitě jsem ho poznal. Cítil jsem ho. Kumaresh Yar. Existoval dřív než náš svět. Existoval, aby náš svět zničil, ale aby dosáhl plné síly, potřeboval k aktivaci někoho, jako jsem já. A teď byl kousek z něj tady, tak nebezpečně blízko.

Třásl jsem se. „Ty nevíš, jak nebezpečný to je, všem a všemu. Tuhle věc použít nemůžu. Je mi líto.“

„Žádný strach. Tohle je jen maličký fragment. Ray na něj použil nějaká kouzla, měl by být bezpečnej… v podstatě. Použiju ho, aby ti pomohl,“ řekla Susan. Mrknul jsem a ona najednou stála nade mnou, drobný úlomek strašlivého artefaktu Starobylých držela jen pár cenťáků ode mě. „Rayův výzkum tvrdí, že tě to pravděpodobně nezabije, ale spojí tě to s trochou té moci, kterou jsi měl už dřív. Poslední věc, co bych chtěla dělat, je posilování nějakého Lovce, ale jsi má nejlepší šance, jak se toho nekromanta zbavit.“

Ray sebou najednou škubnul, podíval se na strop. „Raději si pospěš, zlato. Blíží se společnost. Zní to jako federálové.“

„Slyším je,“ odpověděla. Natáhla se s úlomkem k mému čelu. Pokusil jsem se ji odstrčit se stejným účinkem, jako kdybych tloukl do mříží cely. Mlátil jsem do ní ze všech sil, ale ona byla mnohem silnější než já. Ignorovala míhající se pěsti, soustředila se jen na svůj úkol. „Žádný strach, drahoušku, nebude to bolet.“

„Ne!“ nepatrný kousek Kumaresh Yaru se dotkl mé kůže. Svět explodoval bolestí. Po Sekci šest praskaly černé blesky a jiskřily na pletivu. Jako by mi někdo mozkem prohnal rozžhavený sekáček na led a pak s ním kroutil, dokud nedosáhl na spodek mé lebky. Řval jsem, když mi mysl rozervala kaskáda podivných vidin, bušily do mě útržky cizích vzpomínek.

Něco ve mně se probudilo.

Nabitý artefaktem jsem praštil Susan. Tentokrát jsem zamýšleného efektu dosáhl. Odlétla dozadu a narazila do mříží. Bolest a tlak polevily. Převalil jsem se na bok, ochromený, víčka mi ztěžkla, málem jsem se nedokázal ani nadechnout.

„Zatraceně!“ vydechla Susan. V železe za ní zůstal obrys lidské postavy. Většina vězňů se teď otevřeně dovolávala svých matek. Poslední výboj černé energie se rozptýlil, ale ve vzduchu zůstal pach jako po hořících chemikáliích. Susan zakroutila krkem a rukama, kosti se vracely na svá místa. „Tohle jsem nečekala.“

„Říkal jsem ti, že to bude fungovat,“ usmál se samolibě Ray. „Tak už pojďme. Federálové jsou skoro tady a já bych se nerad potkal s někým jako agent Franks.“

Susan zvedla jednu ruku, aby manžela umlčela. Fragment znovu zabalila a schovala. Už mi nezbývala síla, abych udržel hlavu zvednutou, položil jsem ji na beton. Díval jsem se, jak její vysoké podpatky klapou ke mně. Zastavila se, přidřepla si. Cítil jsem na krku její nehty. Sklonila se a přitiskla mi chladné rty k uchu. Její hlas byl ten nejslabší šepot. „Poslední věc. To, co zachránilo Julii, je Ochráncovo znamení na jejím krku. Víš, že ji to nakonec zabije, že ano? Pochází to z druhý strany, kde se za všechno platí. Až ten čas nadejde, má předchozí nabídka trvá. Jakmile bude jeden z vás připravený na nesmrtelnost, zavolejte mé jméno a já přijdu. Od toho přece rodina je.“

Snažil jsem udržet oči otevřené. Taková slabost… takový hrozný chlad. Skoro jsem se nedokázal pohnout. Susan mě něžně políbila na čelo.

„Co ta večeře?“ zeptal se nevrle Ray.

„Tenhle voní zdravě. Vezmi jeho. Jdeme.“

Poslední věc, kterou jsem slyšel, než si pro mě přišla temnota, byl Steveův křik, ať mu někdo pomůže.

Síla se mi vracela postupně. Do nohou a rukou se mi s brněním vracel cit. Zvedl jsem se na kolena a dlaně, bojoval jsem s nevolností a motající se hlavou. Co mi to Susan udělala? Mříže mé cely byly roztažené dokořán, aby mohl Ray vytáhnout Stevea živého. Možná když si pospíším, pomyslelo si něco ve mně, mohl bych ho zkusit zachránit. Logická část mozku si však okamžitě uvědomila pravdu. Už byl dávno pryč. Teplota se vracela k normálu.

Jedno ucho mě chytil za ruku. „Vzal si ho ďábel! Ubohý Esteban. To ty jsi je k nám přivedl!“ Zvedl masitou pěst, aby mě praštil. Na obranu jsem byl příliš slabý. Zazněl výstřel, mukl sebou trhnul. Ze stropu pršel plastový déšť. Jedno ucho zvedl ruce vysoko nad hlavu, když se na nás zaměřilo hned několik světelných kuželů.

„Tvým jazykem sice nemluvím, ale přepokládám, že 10mm kulka ve stropě vystihuje nech ho být dost univerzálně.“ Hlas mluvil perfektně vyslovovanou angličtinou. Zamžoural jsem do jasných, na zbraních namontovaných světel a rozeznal několik tmavých postav. „Myersi? Jseš to ty?“

„Obávám se, že ano. Přišli jsme si pro tebe, Pitte. Považuj se za vydaného do USA. Dobře, chlapi, stáhněte se. Dávejte si bacha, mohli by tu být upíři.“

Popadly mě ruce v rukavicích a vytáhly mě z cely. Paprsky baterek bodaly všemi směry, když kolem mě další muži utvořili formaci. Jejich uniformy tvořila černá tělesná zbroj a zástupci všech high-tech taktických vymožeností, co lidstvo zná. Federálové. Ne Federales, ale federální agenti Spojených států amerických, přesněji muži z Úřadu pro kontrolu monster, spadajícího pod ministerstvo spravedlnosti. Do jednoho smrtící profesionálové, a museli byste se vážně snažit, abyste našli větší bandu kreténů.

„Pitte, jaký je stav?“ vyštěkl na mě zvláštní agent Myers. Na rozdíl od ostatních federálů nosil Myers svou standardní uniformu – levný oblek a úzkou kravatu. Bez ohledu na to, jak velké zvíře byl, a podle toho, co jsem slyšel naposledy, byl ředitelem celé supertajné agentury, mi vždycky připadal jako učitel angličtiny na vysoké.

„Susan a Ray Shacklefordovi,“ zasípal jsem. Myers a já jsme měli společnou historii. On a jeho partner, agent Franks, mě coby zástupci vlády navštívili v nemocnici po mém úplně prvním setkání s monstrem. Ten den mi vyhrožovali smrtí, pokud nebudu držet jazyk za zuby, a při několika dalších příležitostech slib málem splnili. Řekněme to tak, že jsem s vládou moc dobře nevycházel.

Myers promluvil do rádia. „Zajistili jsme cíl, všechny týmy se vrátí na místo extrakce. Máme tu přinejmenším dva upíry. Jeden pán upírů. Opakuji, jeden pán. Tmavovlasá běloška je paní, velký bělovlasý muž je nižší upír, ale i tak velmi nebezpečný. Když je uvidíte, neváhejte, protože oni určitě váhat nebudou.“ Prošel kolem mrtvoly, kterou Ray protáhl mřížemi. Pořád sebou lehce poškubávala. Agentům, co mě táhli, v rozšiřující se krvavé louži podklouzávaly boty.

Nikdy bych si nemyslel, že ti chlapi budou tak příjemný pohled pro moje bolavé oči. „Rád tě vidím, Myersi,“ řekl jsem vesele.

„Sklapni. Nemáš ani ponětí, kolik problémů jsi mi způsobil.“ Myers zněl unaveně. Nohy už se mi tak netřásly, tak jsem zkusil ze zavazadla povýšit na chodce. Federálové mě prostě táhli dál. „Poslali mě, abych tě vyzvedl v hotelu, ale když jsem dorazil, probíhala tam zombie epidemie. Našel jsem tvůj tým, ale ti netušili, kde jsi. Bylo zapotřebí spousty diplomatické práce, než jsem tě sem vystopoval. A pak sem dorazíme, a najdeme tenhle bordel. Tebe není snadný najít.“

Proč mě Myers hledal?

Chodba před Sekcí šest byla posetá mrtvými dozorci. I když jsem proti podobným věcem už otupěl, musel jsem odvrátit zrak. Ti lidé neudělali nic, čím by si zasloužili upíří vztek. Federálové se hnali kupředu a mě i Myerse drželi uprostřed diamantové obranné formace. Labyrintem klikatých chodeb nás provedli rychle. Byla tu spousta zmatených přeživších – dozorců, volných vězňů a personálu – všichni se potulovali tmou, ale oddílu těžce vyzbrojených Američanů se nepostavil nikdo. To bylo dobře, protože jsem věděl, že Úřad pro kontrolu monster nejde pro kulku daleko.

Dvůr se topil v chaosu. Jedna strážní věž hořela. Hlavní brána byla otevřená, jedno vytržené křídlo vrat se povalovalo na silnici. Dírou probíhali vězňové v džínech a utíkali do tmy. Potrhaná těla ležela v měsíčním světle nebo se pohupovala na žiletkovém drátu nad plotem. To museli být dozorci, co se pokusili zadržet Susan.

Tři černé suburbany parkovaly přímo před vchodem, motory běžely. Čekal tam na nás vysoký chlap v černé zbroji, v mohutných prackách držel krátkou pušku F2000. Měl široká ramena a svaly jako zadák NFL5. Byl to hrozivý zjev. Z tohohle federála vyzařovala lhostejná schopnost způsobit nepředstavitelnou bolest. Jeho tmavý obličej se pod brýlemi pro noční vidění zamračil, když uviděl, jak mě vyvlékají z budovy.

„Franksi, brácho, jak se daří?“ zakřičel jsem. Zvláštní agent Franks z Úřadu pro kontrolu monster vypadal, že mě obzvláště nenávidí. Až se vláda jednoho dne rozhodne, že by bylo lepší ukončit můj život, tak nějak jsem věděl, že tu práci vezme agent Franks.

„Blbě,“ zabručel.

„Proč blbě?“ zeptal jsem se, když mě federálové protáhli otevřenými dveřmi do suburbanu.

„Protože jsme přijeli včas.“ Zabouchl za mnou dveře.

KAPITOLA 3

„Owene!“

Zamrkal jsem uslzenýma očima, které se snažily přizpůsobit světlu uvnitř suburbanu. Najednou jsem byl přimáčknutý na dveřích, když mě někdo silně objal.

„Julie?“ Byla nádherná jako vždy. Když jsem ji svému ubohému mrtvému spoluvězni popisoval, ani v nejmenším jsem nepřeháněl. Vysoká bruneta, překrásná, mnohem chytřejší než já, a tvrdá jako diamant. Julie byla věrnou kopií své matky, jen byla živá a nenaplňovalo ji zdrcující zlo. „Och, Owene! Jsem tak ráda, že tě vidím.“ Objal jsem ji a pohladil špinavou dlaní po tváři. Protože jsem byl tvrďák, snažil jsem se před federálními agenty nerozbrečet jako slečinka. Držela mě pevně. Musela si myslet, že mě ztratila. Já bych ten pocit určitě nenáviděl.

Zaklonila hlavu a políbila mě. Páni, byl jsem tak šťastný, že jsem venku z basy. Nakonec mě pustila, sundala si brýle a otřela si trochu vlhkosti z očí. „Chutnáš jako chemikálie.“

„Prášek proti vším. Co se tu děje?“

„Na to bych se měla zeptat já tebe. Co se stalo v hotelu? Byly tam zombie, ty jsi zmizel a pak dorazili federálové a sháněli se po tobě.“

„Je to složitý. Zkusím ti to vysvětlit, ale co tým, je v pořádku? A co děláš s těmi chlapy tady?“

„Všichni jsou v pohodě. Přinutila jsem Myerse, aby mě vzal s sebou, když jsem zjistila, že tě hledá. Owene, jsem tak šťastná, že jsi v bezpečí.“

Dveře řidiče se otevřely a agent Franks vmáčkl svůj mohutný trup za volant. Myers vklouzl na sedadlo spolujezdce. Když zavřel dveře, vnitřní osvětlení pohaslo. Myers se otočil přes sedadlo.

„Ty jsi mě k ničemu nepřinutila. Já tě jet nechal,“ odsekl.

„Doufal jsem, že by nám mohla pomoct identifikovat tvoje tělo,“ dodal Franks bezbarvým hlasem. To byla druhá kompletní věta za noc, což byl na Frankse docela výkon. Jen smůla, že obě nějak souvisely s přáním mojí smrtí. Předpokládám, že tak na některé lidi prostě působím.

Franks nastartoval velké auto a vyrazil branou ve spršce štěrku. Vězni lapení ve světle předních reflektorů museli uskočit stranou, jinak by je srazil. Myers se otočil zpátky a mluvil do vysílačky, varoval zbylá dvě vozidla, aby si dávala pozor na případnou léčku. Brána věznice Tijira se rozplynula v pozadí.

„A ta zombie epidemie? Podchytli jsme to včas?“ chtěl jsem vědět. Bylo to hloupé, ale měl jsem pocit, že to celé je má vina.

„Po tvém zatčení jsme přišli ještě o pár dalších lidí. Štáb z Girls Gone Wild 6 si nechal sežrat mozky… takže žádná velká ztráta,“ informoval mě Myers.

„Co se stalo? Jak jsi skončil tady?“ vyptávala se Julie. „A co se ti stalo s hlavou? Ta boule je obrovská.“

„Pažba od brokovnice,“ mávnul jsem nad tím rukou. Otřesy mozku u mě naneštěstí byly poměrně běžnou záležitostí. „To ti vysvětlím později. Viděl jsem tvoji mámu a tátu.“

„Cože?“ Juliin hlas o oktávu povyskočil. „Tady? Teď?“ Otočila se, dívala se z okna. „Znovu ne…“ Juliin alabamský přízvuk byl obvykle velmi slabý, s výjimkou chvil, kdy byla příliš rozrušená, nebo jako v tomto případě vyděšená. Susan a Ray budou temnou skvrnou jejího života, dokud je někdo konečně nepropíchne a neusekne jim hlavu.

„Myslím, že už jsou pryč.“ Položil jsem jí ruku kolem ramen a přitáhl si ji blíž, zašeptal jsem jí do ucha: „Povím ti, co říkali, ale ne teď, když poslouchají ti kreténi.“ Přikývla a dlaní si přejela po tmavé skvrnce na krku, podvědomé gesto, které si osvojila při chvílích velkého stresu. Většině lidí skvrnka připomínala tlustou vytetovanou černou linku. Ve skutečnosti to bylo něco úplně jiného. Susan se rozloučila s tím, že znamínko, které Julii jednou zachránilo, ji nakonec také zabije. Ne, pokud tomu budu moct zabránit.

„Pitte, v tom hotelu, viděl jsi ho?“ vrátil mě Myers otázkou zpátky k práci.

„Koho?“ Rozhodl jsem se, že si budu hrát na blbce. Věděl jsem, že mě federálové nezachránili jen z dobroty svých srdcí, takže mě zajímalo proč.

„Vůdce Dočasnosti. Nekromanta.“

„Anglán, co se po zhasnutí světel mění v obří stín a hází po lidech záchodem, toho myslíš?“

To Myerse nabudilo. „Viděl jsi jeho obličej?“

„Trochu, ale byla tam tma.“

„Až přiletíme domů, budeš si muset promluvit s naším portrétistou. Jsi teď jediný člověk, o kterém víme, že ho viděl na vlastní oči.“

„Co je ta Dočasnost?“ zeptala se Julie.

„Svatá církev dočasné smrti. Je to kult mrtvých. Banda pořádně vypatlanejch magorů. Jsou tu už celou věčnost, ale na radar se nám dostali až minulej rok. Ten chlap, co tě napadl, je jejich vůdce.“

„Církev? Proč jim prostě do základů nevypálíte kostel? Jste přece federálové.“

Myers buď narážku nepochopil, nebo se ji rozhodl ignorovat. „Udělali bychom to, kdyby to šlo. Ale Dočasnost je dobrá. Pracují v buňkách. Jejich vysoce postavení operativci jsou známí jako Povznesený řád stínů. Nedaří se nám jejich vůdce najít, stejně tak většinu řadových členů. Zatím jen můžeme říct, že fušují do opravdu hardcore černý magie. A mají konexe… obchodníci, politici, média, dokonce i filmové hvězdy. Ten kult je teď naší prioritou číslo jedna.“

„Nech mě hádat. Uctívají Starobylý?“

„Ano. A vyloženě po tobě jdou,“ řekl, pak se na chvíli zamyšleně zarazil. „Jak jsi věděl, že jsou s nimi spojený?“

Nic jsem neřekl.

Myers se otočil a zíral na mě. „Podívej, Pitte, jestli máš informace, musíš se o ně podělit. Tihle lidi jsou nebezpeční, jejich vůdce je tajný nepřítel číslo jedna a já jsem právě teď tvoje nejlepší šance, abys je přežil.“ Snažil se vypadat přátelsky, a selhal na plné čáře. „Já vím, že jsme spolu vykročili špatnou nohou, ale já se ti tady snažím pomoct.“

„Proč?“

„Je to naše práce. Chráníme a bráníme daňové poplatníky.“ Usmál se a já si v té chvíli nebyl jistý, jestli je větší hrozbou vládní agent, nebo Susan, i když každý z jiných důvodů. Jeden reprezentoval bezduchou entitu s mocí vysát z nevinných i poslední kapku krve, a ta druhá byla upír. Suburban dál zrychloval na rozježděné cestě.

„Kecy.“

Myers pokrčil rameny. Byl dost chytrý, aby dál nemarnil čas. „No dobře, budu s tebou mluvit na rovinu. V tý záležitosti s kultem jsi teď naše jediný želízko v ohni. Každý, kdo se zatím pokusil ten kult infiltrovat, skončil jako zombie nebo i hůř. Právě se nám tam sice povedlo někoho nasadit, ale na totemu je až dole a nic mu neříkají. Ze žádného známého člena práskače neuděláme, stačí, aby si to o něm jen pomysleli, a už ho nikdy neuvidíme. Ale Dočasnost je teď fixovaná na tebe a my tak máme šanci někoho z nich odchytit a vyslechnout ho.“

Složil jsem hlavu do dlaní. „Ale no tak. Proč všechno vypadá, jako by se mě to osobně dotýkalo?“ Už mi došlo, proč jsem cílem Starobylých. Překazil jsem jim invazi, ale to federálové nevěděli. Tím jsem si byl dost jistý, protože kdyby federálové věděli, co jsem dokázal, zvlášť to o cestování časem, můj mozek by už nepochybně plaval ve sklenici někde ve vládní laboratoři, kde by do něj strkali elektrody a zkoumali, jak funguje.

„Co se toho týče…“ Myers uhnul pohledem, vypadal trochu rozpačitě. „Promiň.“

Invazní plány jsem naboural tím, že jsem se jim vzepřel. Neměl jsem nejmenší tušení, za co se mi Myers omlouvá. „Co?“

„Bylo to nedorozumění,“ řekl. Čekal jsem na vysvětlení. Myers si dával načas, dokonce vypadal trochu zahanbeně. „Víš, když LM bojovali s přisluhovači lorda Machada, rozhodli jsme se to zahrát na jistotu… tak jsme… tak nějak… do oblasti shodili atomovku.“

„Vy jste udělali co?“ vykřikla Julie. „Vy jste chtěli odpálit Alabamu?“

„Byla jen malá. Šlo o nejlepší řešení,“ bránil se. „Nemysleli jsme si, že uspějete. Byl jsem si jistej, že ti špatní vyhrajou, a to jsem nemohl dopustit. Víš, co by se stalo potom.“

„Tak to kurva dík, Myersi. I když já jsem tam dole byl a žádnej atomovej hříbek jsem neviděl, takže předpokládám, že jste to podělali.“

Pokrčil rameny. „Když bomba dopadla, trhlina už byla otevřená. Atomovka prošla hladce skrz a explodovala na druhé straně, v realitě Starobylých. To je muselo naštvat, a podle toho, co tvrdí naše zdroje, to dokonce poranilo nejvyššího bosse Starobylých. Z nějakého důvodu si myslí, že jsi tam tu zbraň poslal ty… Proto na tebe vypsali interdimenzionální odměnu. Promiň.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lovci monster: Vendeta.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.