Rob Thurman v nakladatelství

FANTOM Print

V temnotě

Měsíční svit

Běsnění *

* Připravujeme

Měsíční svit

Rob
Thurman

FANTOM Print

2010

Copyright © 2007 Robyn Thurman

Translation © Anna Janovská

Cover © Chris McGrath

ISBN 978-80-7398-099-3

ISBN 978-80-7398-449-6 ePub

ISBN 978-80-7398-450-2 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Mé mamince, která je pěkně od rány. Poradila by si
jak s Kalem, tak i s Nikem. Dejte si pozor, hoši.
Do města přijel nový šerif.

Poděkování

Chci poděkovat několika lidem: jako vždy své skvělé redaktorce Anne Sowardsové; stejně tak skvělé agentce Jennifer Jacksonové; neuvěřitelně talentovanému týmu pro umění a design Chrise McGratha a Raye Lundgrena; bystrooké korektorce Michele Alpernové; Maře, vypravěčce historických příběhů; webové královně Beth; druhé mámě (taky od rány) Lynn; meta River a superpotrhlé Shannon; a nakonec Baileymu a Mishkovi… už jsou jinde, ale nezapomeneme na ně.

1

Narodil jsem se jako stvůra. Na tom není nic zvláštního, no ne? Stvůry jsou v tomhle světě všude. Ale já nemluvím o nějakém upoceném pedofilovi nebo sériovém vrahovi, který má doma ve sklepě pohřbený studený a tichý harém. Ne, mluvím o skutečných stvůrách. O stvořeních, která se po tomto světě proháněla v době, kdy vzduch byl jako kyselina sírová a měsíc v noci svítil přes celou oblohu. Šupiny a tesáky, krev, která se rozlévala jako jed, mysli i končetiny shodně pokroucené… oživlé temné legendy. Tyto legendy byly vždycky skutečné, ale oči moderního člověka je odmítají vnímat. Stvůry opravdu existují a jsou jich celé legie, takže co je jedna navíc?

Ačkoli, abych řekl pravdu, jsem stvůra jen napůl. Matka byla člověk; otec byl něco… jiného. Když jsme byli mladší, říkali jsme jim s bratrem grendelové; zbytek nadpřirozeného světa je zná jako Ólfi. Řeknete: no a co? Já říkám: ztělesněná vražedná smrt. Je to všechno ohromná legrace. Věřte tomu, nebo ne, Ólfi byli předobrazem představ o elfech, ale tenhle předobraz byl zalitý jedem a zabil všechno, čeho se dotkl. Neměli blonďaté vlasy, průzračně modré oči ani sametové hlasy znějící jako chrámové zvony. Měli jen kůži bledou a průsvitnou jako mloci, oči rudé jako láva a mysl černou a zkaženou jako hnijící bažina. No dobře, měli špičaté uši; to připouštím. Někdy se v legendách objeví stopa pravdy, ale to vám moc nepomůže, když se vám do krku zahryzne tisíc kovových zubů.

Ale ať už jsem stvůra celý nebo jen z poloviny, nakonec to vyjde nastejno. Mám svoje slabiny… stejně jako všichni ostatní. A s jednou z nich jsem se právě setkal tváří v tvář.

Klauni.

Jo, přesně to jsem řekl. Klauni. Nenávidím je. Vždycky jsem je nenáviděl. Kdybyste mi nějakého ukázali, když mi byly tři, rozbrečel bych se a vyrazil pryč, jako by můj oplenkovaný zadek honili psi pekelní. Ještě teď mi z nich běhá mráz po zádech, no není to zatraceně absurdní? Bojoval jsem se stvořeními příšernějšími, než si vůbec lze představit. A jsem příbuzný s ještě horšími věcmi, ale v konečném součtu na ničem z toho nezáleží. Já prostě nenávidím klauny. A upřímně, který člověk s trochou sebeúcty je má rád? Jmenujte mi jednoho, jen jednoho člověka, co se při pohledu na ně neotřese odporem. Odulé, nafouklé ruce. Maličká zářící očka, ztracená v nánosech černé barvy. Šílený škleb, zalitý odpudivě šarlatovou barvou, rudou jako krev. Čí krev? – pomyslíte si znepokojeně. Mohla by být vaše, pokud se na zavalitých batolecích nožičkách neodkolébáte pryč dostatečně rychle. A pak jsou tu lidé, kteří se převlékají za zvířátka z kreslených pohádek, z tlam jim visí plyšové jazyky, skleněné oči mají velké jako talíře a tupě a pomateně se smějí. Jsou dost příšerní, ale proti klaunům to pořád nic není. Ježíši Kriste. Copak toho na děti v tomhle světě nečíhá už dost?

„Jsou to jen šetkové, Kale.“ Nikův hlas zněl chladným pobavením, za něž jsem ho obdařil zamračeným pohledem. „Se šetkem sis dokázal poradit už dlouho předtím, než ses naučil chodit na nočník. I když je fakt, že to není ještě ani měsíc…“

Když se budete bát, můj bratr vás nebude držet za ruku. Spíš vám dá řízný pohlavek. „Nejsou to jen šetkové,“ procedil jsem mezi zuby. „Jsou to šetkové v přestrojení za klauny. A v tom, Cyrano, je největší rozdíl na celým zatraceným světě.“

Římsky dlouhý nos, ještě víc zvýrazněný nedávno zkrácenými vlasy, si odfrkl. „Pořád se bojíš klaunů?“ Před několika měsíci sahaly Nikovy tmavě blond vlasy, většinou spletené do copu nebo svázané do culíku, až k pasu. Teď se sotva dotýkaly uší – nebo by to tak alespoň bylo, pokud by si je nelítostně nesčesal dozadu. Ostříhal si vlasy na znamení smutku, je to zvyk našich řeckých předků. Byl to jeden z mála příběhů, o něž se s námi matka obtěžovala podělit. Cikánský klan, v němž vyrostla, před stovkami let procestoval celou Evropu. Neříkali jim Poutníci jen tak pro nic za nic. Než se nakonec dostali až do starých dobrých Spojených států, na nějaký čas se usadili v Řecku, kde se příležitostně mísili s místním obyvatelstvem, ačkoli obě strany se nad tím ušklíbaly. Výsledkem byla podivná směska romských a řeckých zvyků, která stála Nika vlasy. Pořádně jsem mu za to vynadal, ale ne tak moc, jak bych mohl. Koneckonců, udělal to proto, aby oplakal mou smrt, aby truchlil pro mě. Pokaždé, když jsem si to uvědomil, mi chytrácké poznámky zhořkly na jazyku.

A já opravdu umřel, i když to byla jen přechodná záležitost. Nejdřív mne Niko probodl a pak mi náš přítel léčitel zastavil srdce. Moje smrt trvala jen několik vteřin, ale mrtvý jsem byl. Ne, že bych jim to měl za zlé. Všechno dělali ve snaze zastavit stvoření, které mne ovládalo – stvoření, které chtělo změnit svět k horšímu. Mě taky chtělo změnit k horšímu. I trvalá smrt by byla lepší než to, co to stvoření plánovalo.

Pokud šlo o čistý, hrůzu nahánějící děs, ta věc klauny zdaleka předčila.

„Jo,“ zavrčel jsem. „Pořád se bojím klaunů.“

Pouť byla na noc zavřená, kovovou spletí konstrukcí a opuštěnými sedačkami se proháněl vítr. A zvlášť těmi na obřím kole. Kolo samotné se nad námi tyčilo jako zkamenělá kostra, plíživá stvůra, která se nikdy nedostala do Betléma. Tady hnila její mrtvola a hrozivě stříbřité kosti se bíle třpytily jako diamanty. Ve vzduchu visel odporný puch přepáleného oleje a žluklého másla a na dně popelnice ležel roztržený levný vycpaný pes, výhra v mnoha ošvindlovaných hrách. Jedno slepé knoflíkové oko měl utržené a zůstala po něm jen díra, z níž trčela vycpávka. Chudáček, propásl svou jízdu na Ostrov odhozených hraček. Žluté žárovky rozvěšené tu a tam buď nesvítily, nebo svítily jen slabě jako malinké svíčky. Kolem bylo slyšet šramocení krysích drápků i něčeho mnohem smrtelnějšího. Celkem vzato, pro naši první zakázku jsem mohl vybrat vhodnější místo. I mentálně zaostalý zahradní trpaslík by to zvládl líp.

„Práci v baru jsem měl radši.“ Co je to tam ve stínech? Bledý lesk líčidla? „Jediní klauni v baru byli opilí chytráci, co nedávali dýška.“

Vpravo ode mne si mě Niko přezíravě prohlížel s nadhledem staršího bratra. Měl na sobě černé kalhoty a košili, a kdyby nebylo světlého lesku jeho krátkých vlasů, dokonale by splynul s nocí. Nedávno si nechal narůst bradku, kterou udržoval krátce a bezvadně střiženou – pravděpodobně proto, aby byl zenový poměr vlasů v rovnováze – a ta proti jeho olivové kůži taky bledě zářila. Moje vlasy nebylo možné od okolních stínů rozeznat. Za normálních okolností jsem si je stahoval dozadu do krátkého culíku, ale dneska jsem je nechal rozpuštěné, aby mi trochu zastínily obličej, který zářil jako měsíc v úplňku. Niko si může dovolit prozradit se; je to učiněný Bruce Lee. Ale mně, na rozdíl od něj, trocha pomoci navíc nevadí. Nevykládejte si to špatně; dokážu se postavit většině věcí, které se toulají nocí. Upírům, vlkodlakům, bažináčům nebo ghúlům… S troly je trochu větší problém, ale ať už je tam venku cokoliv, postavím se tomu. Jenže tentokrát…

Přede mnou se objevily silné prsty, které zmáčkly pomyslný červený nos, jenž mi nejspíš seděl na tom skutečném. „Tút, tút,“ řekl Niko s největší vážností. Jen si to představte. Jeden z nejvíc smrtících bojovníků v širokém a dalekém okolí, muž, který je ve hře „zabij, nebo buď zabit“ suverénním králem v prvně zmiňované kategorii, a on troubí. Troubí. Ježíši.

„Hele, od tý doby, co to zase s někým děláš, mi pěkně lezeš na nervy.“ Vyrazil jsem do útrob pouti a neobtěžoval se kontrolovat, jestli mě následuje. Šel za mnou. Nepotřeboval jsem to vidět nebo slyšet, abych to věděl. Niko mi vždycky hlídal záda. Dřív se zřítí hory a moře vyschnou, než se na tomhle něco změní.

„Jen počkej, bratříčku.“ Zlehka mě poplácal po zádech. „Tvůj den taky přijde.“

Neodpověděl jsem, jen jsem lehce trhl rameny a šel dál. O tomhle jsem se nechtěl bavit, ne teď a rozhodně ne tady. Niko je chytrý, tak zatraceně chytrý, ale když přijde na jeho malého bratříčka, není tak rafinovaný a logicky uvažující, jak by mohl být. Jak by měl být. Některé věci jsou mi tak jasné, že se divím, proč to všichni ostatní prostě nedokážou pochopit.

„Kale?“ Niko možná nevidí to co já, ale pozná, když něco není v pořádku. Pokud někoho znáte celý život, přečtete ho rychleji než komiks v ranních novinách, i když jemu se to třeba nelíbí.

Ignoroval jsem otázku ve tvaru svého jména, šel dál a očima prohledával okolní inkoustovou tmu. „Kale.“ Tentokrát to nebyla otázka; byl to rozkaz. A jak znám Nika, byl to rozkaz, jemuž se nedá odporovat.

Můžu upřímně říct, že to byl jediný okamžik v mém životě, kdy jsem byl rád, že vidím klauna. I takového, který se mě právě ze všech sil snažil vykuchat dvaceticentimetrovými nehty ostrými jako žiletky. Vyskočilo to na mě z hromady smetí, takže zuřivý pohyb doprovázela sprška starého popcornu, špinavých kapesníků… a poletujících dětských vlasů. Hedvábné pramínky visely z černých drápů jako konfety – z těch černých drápů, jež se na mě právě vrhaly. Stará skotská legenda, jak mi Niko metodicky vtloukal do hlavy, praví, že šetek se spouštěl do domů komínem jako ďábelský Santa Claus a snědl všechny děti, které našel… maso, kůži, kosti, prostě všechno. Každý kousíček… až na vlasy. Vlasy nemají rádi.

Cítil jsem, jak se mi žaludek bolestivě sevřel, ale pak jsem poznal, co jsou ty stříbrné lokny zač. Šetek svíral v jedné ruce s příliš mnoha klouby špinavou panenku – panenku, která měla i odpovídající vlasy. Záplava vlasů, jež mu vypadla z druhé ruky, nebyla totiž nic jiného než déšť levného polyesteru. Ale to nic neměnilo na faktu, že to všechno klidně mohlo být skutečné. Šetkové nejsou zrovna proslavení pevnou vůlí v záležitostech diet. Právě díky tomu byl klaunský převlek tak mrazivě dokonalý… ideální maskování k obelhání nevinných.

Nad špinavým klaunským oblekem sestávajícím z barvy modré, zelené a z barvy zkažené smetany, pod směšnou kudrnatou parukou a nánosem bílé barvy, byla skutečná tvář. Hnědá kůže, jakou mívají mumie, byla přikrytá silnou vrstvou barvy, ale zeširoka se usmívající rty se vůbec nesnažily zakrýt zuby zrovna tak hnědé zaschlou krví. Když se to zazubilo, téměř byste přísahali, že se mu hlava obrátila naruby, a když to zahodilo panenku a vrhlo se na mě, zubilo se to nadšeně jako Jack Rozparovač na dámské jízdě. Uhnul jsem, chytil tu věc volnou rukou za paži a postrčil, takže to pokračovalo v pohybu kolem mě. Pařáty a ruka bílá jako kost minuly v dostatečné vzdálenosti má žebra a já tomu zabořil do lišácké tváře svůj glock a odstřelil vršek kudrnaté oranžové hlavy.

Tělo upadlo na zem a škubalo sebou, jako kdyby bylo pod proudem. A ten zápach… ani když mají opravdu dobrý den, nevoní šetkové jako fialky. Z umírajícího šetka šel takový puch, že by z toho slezl lak z auta. Rozhodně mi to zkazilo chuť k jídlu. Zakryl jsem si pusu a nos a cítil jsem, jak se mi na jazyk žene charakteristická pachuť žluči. „Krucifix. Tohle je ale smrad.“ Bylo to ještě o něco horší, ale nemohl jsem to vyslovit, aniž bych vyzvracel večeři. Jedním z bizarních vedlejších efektů toho, že nejsem úplně člověk, je skvělý čich. Nejsem sice vlk, ale kam se na mě hrabe pes cvičený na hledání drog. Zrovna v tuhle chvíli jsem však netoužil po ničem jiném než dostat se z dosahu toho příšerného, odporného puchu. Pevně jsem sevřel rty, několikrát polkl a zamrkal slzícíma očima. Ty zatrápené slzy mi rozmazaly vidění.

Šetek se přestal třást. Normálně by to bylo dobré, dokonce skvělé. Sláva vítězům. Spusťte hudbu, hoďte nám klíč k městu a dejte nám nějaký prachy. Tohle ale naneštěstí nebyla normální situace. Přestalo se to třást, protože to vstalo. Jo, přesně tak. S hlavou podobnou rozbitému hnijícímu vejci se to postavilo na nohy a ze širokého šklebu, podobného vydlabané dýni, tomu prýštila krev. Už to samo bylo dost znepokojující, ale když to začalo mluvit… to byla naprosto nová úroveň ohavnosti.

„Smutný… kloučku…“ zabublalo to a každé slovo se muselo těžce probojovat ven. „Zatrub.“ Posměšně vyprsknutý plivanec vytvořil na zemi černou skvrnu. Pak to drápem ukázalo na mou zbraň. „Zatrub.“ Potom to vyrazilo ke mně, ne tak plynule jako při prvním útoku, ale taky se to nevleklo pomalým, belhavým krokem.

„To si ze mě děláš srandu,“ řekl jsem nevěřícně. Zatímco jsem mluvil, ostré drápy se přiblížily. Ale co bylo mnohem horší, přiblížil se taky hrozný smrad. A právě ten mě přinutil se rychle pohnout. Tentokrát jsem to střelil do kolen a doufal jsem, že to nějaká kolena vůbec má. Ať už se nohy monstra ohýbaly díky čemukoliv, právě do toho jsem ho střelil. Znova to upadlo, ale pořád se to blížilo, plazilo se to za pomoci dýkovitých drápů a loktů zahalených v klaunském obleku. Do těch jsem taky střelil.

„Tak zatrub,“ zasyčelo to ve spršce krve. „Zatrub.“ A dál se to svíjelo a blížilo trhanými pohyby hada se zlomenou páteří.

Pohlédl jsem na svou zbraň a pak zpátky na šetka. Vážně jsem uvažoval o tom, jestli by nebylo lepší po něm ten bezcenný krám hodit, když vtom mi do vlasů u ucha zavál nekonečně trpělivý povzdech. Niko mi rukojetí svého meče lehce poklepal na rameno a pak se klidně zeptal: „Konec hraní?“

Ten samolibej parchant. Mávnul jsem zbraní a o pár kroků ustoupil. Doufal jsem, že vzadu bude trochu čistší vzduch. „Jo, jasně. Jen si posluž.“

Tiše a elegantně mě obešel, potěžkal krátký meč a pak s ním švihl takovou rychlostí, že byla vidět jen lesklá stříbrná šmouha. Široká zahnutá čepel se zakousla do šetkova krku a okamžitě jej připravila o hlavu. Ta se odvalila, zavadila mi o nohu a okamžitě se mi pokusila zakousnout do kotníku. Prudce jsem ji odkopl a sykl, protože mi puch ulpěl na botě. „Měli jsme si vzít křovinořez,“ zabručel jsem a rukou si úplně zbytečně zakryl nos. No dobře. Fajn. Pokud to má dneska být takhle, budu se s tím prostě muset vyrovnat. Zamračeně jsem si zul boty a odkopl je i s tím smradem daleko od sebe. „Můžu si půjčit něco z tvých zásob, když je tohle zatraceně úplně na nic?“ zeptal jsem se a zasunul zbraň do ramenního pouzdra.

Předpokládat, že Niko u sebe bude mít něco ostrého navíc, nebylo nijak přehnané. Pošetilé by bylo domnívat se, že jeho rezerva bude tvořena jen jednou zbraní. Se všemi zbraněmi, které měl u sebe, by Niko vyřadil detektor kovů z provozu na třicet metrů. Jeho ruka zmizela v dlouhém kabátu, který neměl ani tak pro parádu, ale spíš jako zásobárnu všemožných smrtících zbraní, a znovu se objevila s malou papírovou krabičkou. To nebylo tak docela to, co jsem očekával, a přijal jsem krabičku s dost pochybovačným výrazem. „Co to kruci je?“

„Výbušné střely.“ Potichu jsem hvízdl a on pokračoval: „A desert eagle. Je úžasné, co se dá koupit v zapadlých uličkách.“

Vlastně jsem byl spíš potěšený než překvapený a zbraň jsem okamžitě nabil. Zatímco Niko bezmezně uctívá různá ostří, já jsem modernějšího zaměření. Pokud jsem schopen zabít ze vzdálenosti třiceti metrů, pak to pro mě znamená míň účtů za čistírnu. To už za to stojí, ne? „Hezký. Není nic lepšího než předčasnej dáreček k Vánocům.“

„Jsi připravený na práci zblízka?“ Znělo to asi podobně, jako když se vás staromódní chůva zeptá, jestli jste si udělali domácí úkoly. Až na to, že tahle chůva chodí velice tiše a používá pravítko ostré jako žiletka. Odfrkl jsem si a vytáhl vlastní čepel. Byl to spíš nůž než meč, ale byl to ten typ, jaký vídáte v objednávkovém katalogu… typ, nad jehož obrázkem nájemní žoldáci tiše slintají. Dlouhá, silná čepel byla potažená černým teflonem a díky ostrým zubům prořízla kost lehce jako želé. Sice pro tyhle zbraně nedýchám tak jako Nik, ale umím je používat a jsem dost chytrý na to, abych věděl, že se nikdy nezaseknou a nikdy jim nedojdou náboje. Raději mám střelné zbraně, ale čepele jsou praktické. „Niku, já s ním i spím. Rozhodně si ho beru s sebou, když se jdeme postavit zabijáckým klaunům.“

„Klient říkal, že jsou tu nejmíň ještě další dva, možná i čtyři. Sejdeme se za patnáct minut.“ Ani se neobtěžoval pohledem na hodinky. Niko disponuje jakýmsi vnitřním chápáním fungování času, prostoru a vesmíru obecně. Nevím, jestli je to výsledek všech jeho meditací a cvičení bojových umění, přirozený talent nebo prostě jen touha ukázat se před mladším bráchou – ať už je za tím cokoliv, Niko je živoucím příkladem nám nižším tvorům. Ostentativně jsem se podíval na hodinky, které jsem minulý týden vylovil z krabice s cereáliemi. „Jestli potkám jen jediný balonový zvířátko, najdeš mě v autě.“ S tím jsem se otočil a odklusal dál do změti zprohýbaných stanů.

Nikdy jsem neměl rád poutě. V dětství jsme na nich s bratrem strávili pár let. Sofie, naše matka – nebo přesněji řečeno naše whiskou zmožená dárkyně vajíček – si na některých z těch horších vydělávala. Byla to vědma; neznám správný latinský výraz pro to, když někdo klame a okrádá lidi, možná se o tom píše i v nějakém lékařském časopise, ale Sofie nikdy nezavadila o niklák, který by se jí nelíbil, nebo o člověka, jehož by s radostí neobrala.

Kluci, co žijí na pouti – to by mělo být vzrušující. Samá legrace. Děti pouťáků mají jízdy zdarma, večer můžou sníst všechny zbytky hot dogů a cukrové vaty, můžou od rána do noci bezhlavě pobíhat kolem, i když je zrovna zavřeno. Hotové nebe pro všechny, komu ještě nebylo třináct, no ne? Nebe to bylo asi dva a půl dne a pak nadšení rychle opadlo. Dokonce se mi na pár let přejedly i hot dogy, a to ty zatracené válečky záhadného masa miluju. Ale zkuste je jíst celý den a každý den v týdnu, když jediná vegetariánská alternativa jsou hranolky nebo mastný popcorn, a zanedlouho vykradete nejbližší obchod se zeleninou a ovocem. Co si budeme povídat, léto bylo vždycky nekonečným utrpením plným vlhkého horka. Většinu nocí jsme s Nikem strávili před naším karavanem s potem nasáklými polštáři a jedním prostěradlem, na němž jsme spali. Jen Niko a já pod parnou noční oblohou. Sofie měla ráda soukromí. Taky si tak vydělávala. Nekonečně praktická, jak o ní říkal Niko. Zbytečně nabubřelá slova, když jedno o pěti písmenech by docela stačilo.

Nakonec Sofie vždycky překročila míru pohostinnosti a my se stěhovali dál. Od té doby jsem na pouť nikdy nešel. Taky jsem zaplál nesmrtelnou láskou ke klimatizaci. Teď je naštěstí jaro. Jediný pot, jaký jsem vyprodukoval, byl studený a šimral mě za krkem. Zatracení klauni. Našlapoval jsem jen v ponožkách mokrým blátem a sledoval šetčí puch. Byl teď cítit tak silně, že by to poznal i obyčejný člověk, nebylo k tomu potřeba žádné zvláštní genetické vybavení. Když jsem dorazil k patě obřího kola, obešel jsem ho dokola a pak pohlédl v pesimistickém očekávání vzhůru. No jasně, ten zkurvysyn na mě mával. Buď mával, anebo se chystal zvracet, jedno z toho. Povzdechl jsem si, zastrčil pistoli do pouzdra a zkontroloval řídicí panel. Dráty byly vytrhané, což znamenalo, že atrakce je přesně tak mrtvá a nehybná, jak od začátku vypadala. Abych tomu ještě přidal, pohrabal jsem se ve vnitřnostech řízení a bílá světla na kole zablikala a pohasla.

Nádhera. Zatracená nádhera.

Ponožky jsem zahodil stejně jako boty a dal jsem se do šplhu. Nemám strach z výšek. Takový pěkně obyčejný strach? Co by na tom bylo zábavného? Ale jak jsem se přitahoval ke kovovým madlům pokrytým sazemi a mazem a cítil, jak mi držadla prokluzují pod nohama do pohlcující temnoty, musel jsem přiznat, že už jsem zažil lepší dny. Během pár vteřin země zmizela z dohledu, spolknutá temnotou. Kdybyste spadli, neměli byste ani představu, kdy narazíte… dokud by se to opravdu nestalo. Někdo by to považoval za výhodu. Já tedy ne – rád se špatným zprávám podívám do očí dřív, než mě sejmou. Těžce jsem vydechl a pokračoval dál nahoru, když vtom jsem na zápěstí ucítil ostré bodnutí a pak teplý pramínek krve. Nijak zvlášť to nebolelo, takže jsem usoudil, že to nic nebude, a lezl dál. Daleko nahoře se jedna kabina rytmicky kolébala… dopředu a dozadu, dopředu a dozadu. Ten pohyb byl skoro hypnotizující.

„Kolíbka se kolíbá,“ prozpěvoval si hlas seshora. Znělo to jako směs ostnatého drátu, ledu a kyselinou poleptaného skla. Ne zrovna hlas určený ke zpěvu. Ale pokračovalo to dál a dál jako cepín vražený do ucha. „Houpy hou, houpy hou.“

Dětské říkanky a rozesmátá tvář toho, kdo by měl být nejlepším přítelem dětí. Šetkové možná nejsou nejmocnější monstra na světě, ale zdálo se, že jsou chytří… svým vlastním predátorským způsobem. Ale jestli jsou opravdu hodně chytří, to se teprve uvidí. Překvapovalo mě, že se tohle místo nehemží policajty, pokud jsou tu takoví šetkové čtyři. Zřejmě tu nejsou dlouho, jinak už by začaly mizet děti. Doposud jsem o šetcích neslyšel. Ale to není žádné překvapení. Je spousta monster, které jsem zatím nezaznamenal. Pokud se mě to v minulosti nepokusilo sežrat a zrovna teď to na mě necení zuby, nedělám si s tím starosti. Jen ať se Niko naučí nazpaměť celé mytologické oddělení místní knihovny; on tohle miluje. Nebo by se mohl poučit od naší nové obchodní partnerky. Ta má spoustu kontaktů v nočním světě. A pokud tohle selže, může se optat našeho jediného kamaráda Vtipálka. Ten je na světě už od počátku věků, naše vlastní Ztělesnění Otravnosti; pokud on něco nezná, pak to neexistuje. Ať tak nebo tak, někdo – tedy někdo jiný než já – získá informace a poučí mě. A když se Nikovi chce zkopírovat obrázek našeho současného padoucha a připnout mi ho i s povídáním na bundu, možná si to během cesty přečtu. Nebo si místo toho přečtu nejnovější příběhy hanbatých holek z vězení. Kdo ví.

Lezl jsem dál a šetek si pořád prozpěvoval. Už to by mi stačilo k tomu, abych ho toužil zabít. Dosáhl jsem téměř vrcholu kovové konstrukce a kabina se mi dál kývala asi metr nad hlavou. Zapřel jsem se, pokusil se najít co nejlepší rovnováhu a pak jsem chytil kymácející se okraj kovového koše a vyhoupl se dovnitř. Byl ke mně otočený červenozelenými zády. Barvy vypadaly v mdlém světle bledého srpku měsíce, který právě vykoukl z roztrhaných mraků, jako vybledlé stíny sebe samých. Byl bez paruky a rozmazaná bílá barva odhalovala vrásčitou hnědou kůži plešaté hlavy. Šetek se dál houpal, takže kovová podlaha pode mnou byla značně nestabilní.

„Houpy hou,“ zpíval pořád. „Houpy hou.“

Tak to už by stačilo. Rozhodně. Pokud mi ještě nekrvácejí uši, tak brzo budou. „Bozo1,“ zavrčel jsem. „Měl bys sakra zavřít hubu.“ Zaváhal jsem, ale nakonec jsem pistoli nechal v pouzdře. Nebyl jsem si jistý, co by tady způsobila výbušná střela, ale kdyby mě to katapultovalo hlavou dolů přímo na zem, byl by to rychlý konec mojí kariéry lovce šetků.

Šetek mě ignoroval. Mě to ale neuráželo. Můj bratr to dělá pořád. Ne, být ignorován, to mě neurazilo, ale taky mi to nezabránilo v tom, abych mu do páteře vrazil dvacet pět centimetrů teflonem potažené oceli. Nedal jsem mu druhou šanci, aby se otočil. Nedal bych mu ani tu první, kdyby mě jeho vřeštění nepřivedlo téměř k šílenství. Je to predátor, monstrum, které žere děti. Zabiju ho tak jako tak. Proč bych teda sakra čekal, až se otočí? Nůž do něj zajel za zvuku praskání kosti a vytryskla krev barvy měsíčního světla. Šetek se pomalu sesunul dopředu. Neškubal sebou, neházel sebou, a hlavně už nezpíval. Bod pro Kala. Pořád jsem svíral rukojeť nože, a tak jsem se nohou zapřel o šetkova záda a prudce trhl, ovšem bez výsledku. Tyhle hračičky nejsou zrovna levné a já mám tuhle moc rád. Přece ji tu nenechám. Zkusil jsem to znova. Čepel byla lapená v kosti a nechtěla povolit. Zaklel jsem, chytil nůž i druhou rukou a naposledy škubl. Ozval se ostrý zvuk kovu skřípajícího o kost a nůž konečně povolil. Zvedl jsem ho do výšky a prudce jím švihl, abych ho zbavil přebytečné krve. „Ať žije král,“ zamumlal jsem.

U mých nohou se šetkovo tělo opět sesunulo do pokroucené pozice. Ruce natřené bílou barvou měl rozhozené vedle těla dlaněmi vzhůru. Nejdřív jsem si všiml kontrastu tmavé kůže proti světlé. Na denním světle by mohla být olivová nebo medová. Pod chvílemi vykukujícím měsícem byla šedivá.

Šedivá barva mrtvého těla.

Spousty a spousty dětí, myslel jsem si. Jaké štěstí, že se nic nestalo. Neuvěřitelné štěstí.

Do hajzlu.

Malá ručka ležela zkroucená vedle šetkovy jako miniaturní stín ohyzdné předlohy. Na malinkých nehtících se leskl třpytkový lak na nehty. Růžová, pomyslel jsem si. Růžová nebo levandulová. V té tmě se to dalo těžko rozeznat. Jedním prudkým pohybem jsem z ní monstrum odvalil pryč.

„Spi, děťátko, spi.“ Ucítil jsem na noze teplý dech. Podíval jsem se dolů a spatřil nabarvené rty, jak v pokrouceném šklebu odhalují zuby od krve. „Zavři očka svý.“

Tentokrát jsem zubatou čepel vrazil do oka a prorazil ho jako shnilou švestku. Ale tam se nůž rozhodně nezastavil. Ani já ne.

Když mě Niko našel, seděl jsem už v autě. Stáhl jsem okénka, abych ho slyšel, kdyby se nějakou neuvěřitelnou náhodou přihodilo, že by potřeboval pomoc. Bylo to velmi nepravděpodobné. Jak řekl, s pár šetky si poradíme. Já sice ještě nejsem dost starý na to, abych mohl pít, a Niko tu hranici překročil teprve nedávno, ale už jsme oba dospělí. Velcí dospělí muži s ještě většími zbraněmi. Poradíme si s jedním nebo dvěma šetky.

„Problémy?“ Naklonil se dovnitř okénkem u řidiče.

„Dostal jsi je všechny?“ opáčil jsem netečně vlastní otázkou. Nezvedl jsem oči od přístrojové desky. Když jsem čekal, napadlo mě, že bych si mohl zapnout rádio. Rozptýlení by bylo… fajn. A ačkoli máme staré auto s ještě starším zvukovým systémem a jen jedním funkčním reproduktorem, rádio funguje… většinou. Ale pak jsem si uvědomil, že bych mohl náhodou naladit nějakou pomalou baladu a ticho najednou vypadalo jako velice příjemná alternativa. Dneska večer už žádné tiché prozpěvování.

Dveře se otevřely a Niko vklouzl za volant. Moc často mě svůj postarší vůz řídit nenechává. Jednou sejmete požární hydrant a už vás označkují jako rizikového řidiče a nechtějí vás pojistit, no jen si to představte. Koutkem oka jsem viděl, jak rozsvítil vnitřní světlo a důkladně si mě prohlédl. Věděl jsem, co vidí – černý obraz plný sražené šetčí krve. Od krku dolů jsem byl pořádně postříkaný. Snažil jsem se to setřít, ale bylo to lepkavé a husté jako dehet. Bez petroleje a důkladného drhnutí kartáčem to dolů nepůjde. „Dostal jsi je?“ opakoval jsem, zatímco on mě dál tiše pozoroval.

„Samozřejmě,“ řekl Niko beze stopy namyšlenosti. „Ale ti moji nebyli tak… hm… mokvající.“ Dotkl se prstem inkoustově černé vrstvy slizu na hřbetu mé ruky. Krev se mu přilepila na prst, a když odtáhl ruku, natáhla se mezi námi jako temná pavučina. Niko soucitně mrkl při představě náročné noci, která mě čeká při čistění toho svinstva. „Možná by pomohla pleťová voda smíchaná s citrónovou šťávou. Budeme experimentovat a na něco přijdeme.“ Nedbal na to, že jsem měl špínu i zezadu na krku, položil mi tam ruku a jemně stiskl. „Řekni mi, co se stalo.“

Nemělo cenu to odkládat. Nebyl jsem připravený se o to podělit s někým jiným, ale Niko není jen tak někdo. Je má jediná opravdová rodina. Nemusel jsem ani promluvit. Zvedl jsem k němu oči a nechal ho do nich nahlédnout.

„Ale kruci. Kruci.“ Na kratičkou chvilku se mi opřel čelem o hlavu. Pak se narovnal, stáhl ruku z mého krku a ponuře se zeptal: „Kde?“

„Nahoře na obřím kole.“ Spolu s kousky a kousíčky toho nejmrtvějšího šetka na světě. Ztratila se malá holčička a ani jeden policajt v dohledu. Jak to, že ji nikdo nehledal? Otřel jsem si rukou pusu a vydechl: „Malá holka.“

Nikovy myšlenky se ubíraly stejným směrem jako ty moje. „Zřejmě ji neunesl tady na pouti. Možná se ještě tolik nevyznají ve svém novém lovišti, ještě si nenastražili pasti. Nejspíš ji unesli ve městě. Přímo z postele. Její rodiče možná ani nevědí, že zmizela.“

Pouť byla za městem, asi tři a půl hodiny cesty od našeho bytu. Někde na okraji Hudson Falls určitě pro jednoho nebo víc šetků nebyl problém vklouznout do města a zmizet s dítětem – dítětem vonícím mýdlem a zubní pastou, s nehty v barvě velikonočních vajíček.

„Dotkl ses jí?“

Tuhle otázku jsem čekal. Je fakt, že jsem se jí skoro dotkl. I když jsem moc dobře věděl, že to nemám dělat, natáhl jsem ruku, abych se dotkl nehybné tvářičky. Zastavil jsem se na poslední chvíli. „Ne. Ale byla tam, když jsem zabíjel toho zkurvysyna. V těch kabinách není zrovna moc místa.“ A kdybych se nad tím opravdu důkladně zamyslel, mohl bych říct, že to nebyla jen šetčí krev, co jsem měl na sobě. Špína na mých bosých nohou byla zbarvená do červena a nebylo to od bahna. Opřel jsem si hlavu do sedačky, zavřel jsem oči a zeptal se: „Pojedeme už? Chci si dát sprchu.“

„Pojedeme.“ slíbil. „Jen minutku.“ Vylezl ven z auta a slyšel jsem, jak vzadu za autem s někým tlumeně mluví.

„Nedotkl se jí, ale i tak tam bude DNA. Nevěřím, že by policie spolkla, že to dítě odneslo opravdové strašidlo,“ říkal Niko s temnou ironií. „Nerad bych, aby se můj bratr dostal do policejní databáze. Musíš to tam vyčistit. Důkladně.“

„A co s děckem?“ To byl hlas našeho klienta, drsný a hluboký tak, až se z něj třásla okna v autě. Byl to… popravdě, vlastně jsem nevěděl, co je zač. Možná nějaký druh obra, možná taky ne. Vystupoval na pouti jako Býk Bartoloměj, nejvyšší muž světa. Možná opravdu byl nejvyšší, já nevím. Měří skoro dva a půl metru. Na člověka je zatraceně vysoký, ale na obra zas tak moc ne. Druhá ústa, která měl vysoko na čele, zakrýval hustou ofinou zrzavých vlasů. Maličké šupinky pokrývající jeho poněkud příliš velkou čelist vydával za špatnou pleť a těžký zlatý kruh, který mu jako býkovi visel z nosu, odváděl pozornost od až příliš průzračných hnědých očí. Dobře se ukryl v davu, ale jistě by neobstál při podrobnějším zkoumání, takovém, jaké by určitě zahájila policie, poté co by začaly mizet děti. Šetkové na domovské půdě jsou pro monstrum, které nechce, aby si ho někdo všiml, dost špatnou zprávou, ale Bart je příliš pomalý, aby je chytil. Je dost silný, aby jim utrhal úd po údu, ale není prostě dost rychlý.

A tak jsme se tu ocitli my. Ještě před půl rokem, když jsme byli na útěku před Ólfi, museli jsme si peníze vydělávat všelijak. Já používal falešný průkaz a pracoval v baru, Niko si nechával zprostředkovat práci bodyguarda od chlápka, co platil všechny své zaměstnance, a to včetně účetní, pod rukou. Když jsme se pak vypořádali s mojí velmi rozvětvenou a krvežíznivou rodinou, měli jsme víc možností… ale náš talent je jednostranně zaměřený. Založit vlastní agenturu se zdálo být přirozenou volbou, alespoň prozatím. Měli jsme v plánu dál docela obyčejně hlídat bohaté a slavné lidi, co se ocitají ve středu pozornosti. Ale byli tu i další potenciální klienti. Stáli jsme víc než jednou nohou v temném světě nelidí a ti utrácejí své peníze úplně stejně jako lidé. V tomhle případě jsme se ale neomezovali jen na práci bodyguardů. Pokud máte peníze, určitě si vás přinejmenším vyslechneme. Možná vypátráme, jestli váš oblíbený sukubus navštěvuje jen a jen vás. Můžeme zajistit dodávku prokletých šperků. Anebo můžeme skončit jako skvělí deratizéři… jako zrovna teď. Zní to zábavně, ale já se tak necítil. Ne teď.

„Dej ji někam do vody,“ odpověděl Niko váhavě. „Do rybníka nebo jezera. Ať ji brzo najdou, ale taky ať se smyjí nebo alespoň poškodí důkazy.“

„A šetkové?“ procedil Bartoloměj mezi přerostlými zuby. Znělo to dost podrážděně. Možná si myslel, že úklid by měl být v ceně, jenže smůla. My zabíjíme. Neuklízíme. Musíme si udržet určitý standard. Oči jsem měl pořád zavřené. Už jsem se v šetčím puchu topil tak dlouho, že jsem sotva cítil sám sebe. Otočil jsem hlavu a snažil se poddat únavě, která se mi rozlévala po příliš namáhaných svalech.

„Vůbec mě nezajímá, co s těmi parchanty uděláš,“ řekl Niko ledově. Barty se rozhodl nepokoušet dál štěstí a zaplatil.

Nejtěžších padesát babek, co jsem si kdy vydělal.

2

Samozřejmě že to nebylo jen padesát. Ale po odečtení nájmu, nákupů a peněz na Nikův nový koníček pravděpodobně víc než padesát babek nezbylo. Naše první oficiální práce byl úspěch, ale ani na vteřinu mi to tak nepřipadalo. Když jsme se báli jen o svoje zadky, bylo to mnohem jednodušší. Jakmile jste tři roky na útěku, jen o krok napřed před jistou smrtí nebo něčím ještě horším, nezbyde vám moc času na emoce věnované někomu jinému. Byl bych padouch, kdybych si přál, aby to tak zase bylo? Život na útěku mi nechyběl, Bože chraň, ale to ostatní… do hajzlu, jenže co nadělám?

Měl bych se vykoupat. To je ono. Vykoupat se, sakra.

Dej ji do vody.

Zatnul jsem zuby, zahodil už pátou naprosto zničenou žínku a z okraje vany vzal další. Sprcha neměla na šetčí krev žádný vliv a já teď seděl ve vlažné směsce vody, mýdla a asi dvanácti litrů pomerančového džusu. Zabíralo to… pomalu. To svinstvo víceméně pouštělo a já si říkal, že mám štěstí, když mě to stálo jen pár kousků sedřené kůže. Drhnul jsem si paži a víc mě zajímalo, jak ten smradlavý hnus dostat dolů, než jestli zůstane skryté to, co mám pod kůží, když vtom se otevřely dveře do koupelny. Dovnitř se podívaly pátravé zelené oči, zjistily zjevnou nepřítomnost zbraní a mazaně se přivřely. „Vypadáš jako poník,“ ozval se pobavený hlas. „Napůl utopený a ne moc dobře krmený poník.“

Skvělý závěr skvěle mizerného dne. „Hranice vkusu, Lomane,“ odvětil jsem netečně. „Osobní prostor. Zkus se nad tím zamyslet, jo?“

Ujistil se, že jsem ozbrojen jenom froté ručníkem, a za očima následoval zbytek protivného balíku. Kudrnaté hnědé vlasy, mrštná, svalnatá postava a úsměv tak nestydatý, že by ho Vatikán označil za těžký hřích. Robin Vtipálek, Pan, Puk a všechno ostatní, o čem se vyprávělo, že to číhá v lesích a svádí panny, tropí si žerty z nevinných poutníků a zúčastnilo se všech orgií, které se kdy v Římě konaly. Potkali jsme ho vloni na podzim, těsně předtím, než celá ta ólfí noční můra vyvrcholila. Sháněli jsme s Nikem auto, abychom mohli opět utéct, a bazar, na který jsme narazili, nevedl nikdo jiný než extraordinérní prodavač Rob Kamarád. Byl rozhodně lepší prodavač než Willy Loman2, ale ta přezdívka ho tak strašně rozčilovala, že mě ani nenapadlo, abych ji přestal používat. Hned jak jsem ho potkal – nebo spíš ucítil – jsem poznal, že jsem narazil na nečlověka. Ale ještě chvilku trvalo, než jsme z něj dostali celý příběh. Nakonec nám pomohl… a velice pravděpodobně nás i zachránil. Je to kamarád, ten nejlepší. Ale taky je protivný a domýšlivý, nikdy neřekne jen jedno slovo, když jich může říct dvacet, bez zaváhání lže a zpil by Bakcha tak, až by spadl pod stůl. Podle toho, co říkal, to prý i udělal.

A taky je osamělý.

Nemám na mysli ten druh osamělosti, o němž se dočtete ve velkých románech nebo ho vidíte v afektovaných, cenami ověnčených filmech. Lidi tenhle typ osamělosti nedokážou vůbec pochopit. Žije stovky tisíc let, možná i víc, a bude žít dál. Jeho druh skoro vyhynul; kromě Vtipálka už moc puků nežije a většina ostatních stvůr se mu vyhýbá. Robin má rád lidi… jako společnost, ne jako svačinku. Obchodovat s lidmi je občas nutné, ale přátelit se s nimi? Jak perverzní. I když občas se objeví upírka, jak Niko věděl z ještě ne úplně intimní zkušenosti, která se cítí stejně jako Robin. A existuje i pár dalších výjimek, jež potvrzují pravidlo, ale lidi většinou mezi stvůrami nejsou nijak populární a ti, kdo je mají rádi, taky ne. Ale zatímco upíři žijí třeba tisíc let, Robin je skoro nesmrtelný… tedy s výjimkou násilného konce. Všichni, které miloval, zemřeli. Všichni, na nichž mu záleželo, s nimiž si dával kalíšek medoviny nebo sklenku vína, všichni, koho znal, třeba jen zběžně… všichni zemřeli. Je mi ho líto. Bože, vážně je mi ho líto.

To ale neznamená, že chci, aby se na mě díval, jak se koupu.

„Legrační lidské psychologické teorie.“ Odmítavě mávl rukou, posadil se na kraj umyvadla a zády se opřel o zeď. Nemáme žádné zrcadlo – tady ani nikde jinde v bytě. Řekněme, že prostě nemám rád zrcadla. Ne po tom, co se stalo vloni. „Vážně, Lomane, právě teď nemám nejlepší náladu. Co tady sakra děláš?“ Paži jsem měl rozedřenou a lehce krvácela, ale byla čistá. Přitáhl jsem si ji k hrudi.

„Teď nemáš nejlepší náladu?“ opakoval nevěřícně. „Ty nikdy nemáš dobrou náladu. Kdybych čekal na tu vzácnou příležitost, nikdy bys neměl to potěšení se se mnou setkat.“

„A v čem přesně má spočívat ta nevýhoda?“

„Kyselej jako Neronovy chcanky, jako vždycky.“ Povzdechl si a hodil mi plastovou láhev plnou mléčné, žlutozelené tekutiny. „Niko mi zavolal. Tady. To by mělo odstranit šetčí krev a přitom by ti mělo zbýt dost neporušené kůže na to, abys mohl chodit po ulicích, aniž bys děsil děti. Pomerančový džus byl dobrý nápad, ale tohle bude fungovat líp.“

Pochybovačně jsem lahví zatřásl a pak jsem se váhavě zeptal: „Chci vůbec vědět, co v tom je za sajrajt?“

Široce, rozjařeně a dokonale zlovolně se usmál. „Copak jsem ti to právě neřekl? Neronovy chcanky.“ Dveře se za ním zavřely dřív, než jsem mu láhev stačil hodit na hlavu.

Ať už to bylo cokoliv, a u Vtipálka jeden opravdu nikdy neví, zabralo to. Bylo pár míst, která bolela a byla zarudlá, ale jak řekl… byl jsem téměř neporušený. A někdy je to to nejlepší, v co můžete doufat. Oblékl jsem si tepláky a vydal se do kuchyně, kde jsem našel Nika, jak sedí u stolu a před sebou má rozloženou mou zbraň. Odfrkl jsem si a zamířil ke skříňce, která slouží jako další sklad první pomoci. To, že nám nestačí skříňka na léky v koupelně, ledacos vypovídá o našem životě, a nejsou to zrovna pohádky na dobrou noc. „Jak se to mám naučit, když to vždycky uděláš sám?“

Vzal ze stolu štětec a začal čistit hlaveň glocka. „Za ta léta jsem poznal, jak dlouho trvá tě něco naučit.“ Ve vzduchu ostře čpěl čistič, ale nebylo to tak ostré jako pohled, jímž mě obdařil. „Další dva roky by mi dočista zničily klid v duši.“

Další dva roky ke dvěma, co už jsem nosil zbraň – to byl nelítostný odhad. Naneštěstí byl taky asi pravdivý. Sedl jsem si ke stolu naproti němu a namazal si antibiotickou mastí jediné opravdu ošklivé místo – dlouhý krvavý šrám na paži. „Vtipálek už odešel?“

„Ano.“ Díval se, jak aplikuju mast, a spokojený s výsledkem pokračoval: „Zjevně nás vmáčkl mezi brzké rande a pozdní večeři na lodi. Chceš znát podrobnosti? Já si jich vyslechl docela dost.“

Jeho otrávený tón mě přiměl k úsměvu. Niko má Robina rád, vlastně se s ním skamarádil dřív než já. Já byl posedlý stvořením, které ovládalo mou mysl, tělo a všechno mezi tím, takže jsem měl příliš práce s přípravou všeobecného chaosu a s vražděním, než abych mohl vytvářet nějaká pouta. Ale i tak, mít Vtipálka rád a snášet všechny telenovelové výlevy týkající se jeho soukromého života, to jsou dvě naprosto rozdílné věci. Hrozně rád se dělí o všechny příšerné detaily a děsně nerad tráví noci o samotě. A vzhledem k tomu, že je pansexuální, jak sám rád často říkává, spolu se šťouchancem do žeber a veselým, pobaveným chichotáním, tak je ani sám trávit nemusí. A z toho všeho bývá pekelně moc historek.

„Ne, díky,“ odmítl jsem s chabým úsměvem a shrnul si rukáv mikiny zpátky. „Ještě se snažím vstřebat to o tý trojce.“

„No, to asi my všichni.“ Během pár vteřin složil mou zbraň dohromady rychlostí jako vystřiženou z armádního instruktážního videa. Niko sice nemá moc respektu ke zbraním s pohyblivými součástmi, ale umí s nimi zacházet stejně dobře jako se svými čepelemi. „Zmínil se, že jsi vypadal… víc uvolněně.“

Ten konec pečlivě zvažoval – dost na to, abych poznal, že tak to Robin určitě neřekl. „Míň katastrofálně paranoidní“ nebo něco podobného, to by víc odpovídalo Vtipálkově mluvě. Roztáhl jsem se na židli, propletl prsty na břiše a opatrně připustil: „Měl jsem ho u sebe ve vaně.“ Mluvil jsem samozřejmě o noži. Byl celý od šetčí krve, stejně jako já, a pokud by se mi ho nepodařilo vyčistit, musel bych ho zahodit. To byl hezký a rozumný důvod a lež to byla jen zčásti. Neozbrojený už vůbec nikam nechodím. Beze zbraně nesním cereálie k snídani a nejdu se bez ní ani vyčůrat. Už předtím, když jsem měl Ólfi neustále v patách, jsem byl opatrný, ale teď… po tom, co nade mnou jejich roztomilý subdodavatel převzal nadvládu a obsadil každou molekulu mého těla, beru neustálou připravenost téměř jako náboženství. A oddávám se mu tak hluboce jako nejzarytější bigotní katolík.

Temník, nájemná noční můra a poslední svého druhu, se do mě nastěhoval… stal se mnou – spojil nás v jeden zlovolný celek. To, co bych sám pro Ólfi nikdy neudělal, provedl on. Provedli jsme to my. Nebylo to jako nějaká filmová posedlost. Nečíhal jsem vzadu v hlavě a nesnažil se dát ruce pryč od těch velice ošklivých věcí, co Temník prováděl. Nebylo žádné já, které by mohlo číhat. Co udělal on, udělal jsem já. Co si užíval on, užíval jsem si i já. Koho zabil on… no, asi už jste si udělali obrázek. Byli jsme jeden. A pokud přežijete něco takového, máte štěstí, když ta nejhorší cedulka, jakou vás označí, je „katastrofálně paranoidní“.

„Smylo se to z něj?“ To byla Nikova jediná poznámka a já byl za jeho zdrženlivost vděčný. Vím, že ta odporná malá zrůda je pryč. Koneckonců, sám jsem ji rozsekal na kousky, ale vědět a vědět není vždycky totéž. Já i moje skučící podvědomí na to jednou přijdeme, ale zabere to nějaký čas.

„Jo, to svinstvo pouští z kovu mnohem líp než z kůže.“ Přivřel jsem oči a pozoroval, jak sklízí věci ze stolu. Byl jsem unavený. Dneska to byla dlouhá noc. Dlouhá, příšerná, zkurvená noc. „Neměl jsi mít schůzku s Dobromilou?“

Dobromila, bývalá zákaznice agentury, v níž Niko předtím pracoval, je momentálně dámou Nikova srdce. Kruci, byla jedinou skutečnou dámou jeho srdce v minulosti, současnosti a pravděpodobně bude i budoucnosti… i když si to možná zatím ani jeden z nich neuvědomuje. Vzhledem k tomu, že Dobromila je společnice v naší nové agentuře a ještě k tomu upír, bude to celé asi trochu ožehavé, ale já jim věřím. Kdybyste je viděli spolu, jak z obou vyzařuje tentýž vnitřní klid a neoblomné odhodlání, bylo by vám to hned jasné. Byli stvořeni jeden pro druhého a pro nikoho jiného. A když chtějí svým pozdním večeřím říkat „finanční plánování pro agenturu“, kdo jsem já, abych jim to naivní přesvědčení kazil? Dřív nebo později jim to dojde.

„Dnes ne.“ Položil přede mne zbraň se sardonickým přikývnutím a oči stejné šedé barvy jako ty moje se na mě smály. „Jsem tak unavený z toho, že musím dělat tvou práci, že dneska asi zůstanu doma.“

Byl to jeden z lepších Nikových hereckých výkonů, ale stejně jako já neoblafnu jeho, neoblafne on mě. Ale nesnažil jsem se ho nutit, aby na tu schůzku šel. To by bylo totéž jako snažit se hlavou rozbít zeď. Po tom, co jsem dneska viděl, mě bratr samotného nenechá. A upřímně, nahlas bych to sice nikdy nepřipustil, ale byl jsem rád. „Jo, jasně. Upracuješ se k smrti.“ Vstal jsem a zívl. „Ráno ti udělám vafle. A budem si kvit.“ Sebral jsem zbraň a zamířil zpátky do pokoje. Postel byla měkká, přikrývky teplé a v bytě bylo chladno. To byly všechno příjemné pocity. Jenže když jsem zavřel oči, ucítil jsem jen kov a krev. Slyšel jsem pomotané rýmy a smích zabijáka. A cítil jsem pach smrti a vůni šampónu malé holčičky.

Vstal jsem před svítáním. To tedy bylo co říct. Abych tu událost ještě zvýraznil, rozhodl jsem se dodržet slovo a opravdu udělat Nikovi snídani. Za dvacet minut už jsem míchal těsto na lívance, s nosem zapíchnutým do návodu na zadní straně krabice. S ostrými nástroji to umím výborně, pokud jde o masakrování stvůr, ale při vaření se většinou obrátí proti mně takovým způsobem, že je pak kuchyně nepoužitelná několik dní. Tentokrát mi to ale šlo… skoro. Pokládal jsem právě na talíř poslední z nepřipálených lívanců, když vtom se ozval zvonek. Šest hodin ráno. To znamenalo, že Vtipálek to nebude… ledaže by ještě nešel do postele. Je to stejně lenivej parchant jako já. Zvědavě jsem zmáčkl tlačítko interkomu. „Jo?“

O pár minut později už Dobromila zkrášlovala židli v kuchyni. Z kontrastu mezi jejím půvabem a levným plastikem jsem málem začal šilhat už takhle brzo ráno. Dobromila nedávno změnila vzhled. Její norkově hnědé vlasy teď měly exotický nádech tygrovaného vzoru, v němž se střídala tmavě hnědá se stejně širokými pruhy té nejsvětlejší blond. Vlasy měla svázané do copu, kterým mi podivně připomínala amazonky. Vkusné, ale dost usedlé oblečení, jež nosila dřív, teď nahradilo černé tílko, kožené kalhoty stejné barvy a boty s vysokými podpatky. Pořád vkusné, ale rozhodně ne usedlé. Totéž platilo o její kůži barvy slonovinové kosti, fialových očích v barvě červánků a široké křivce nenamalovaných úst.

„Vaše Veličenstvo.“ Položil jsem před ni talíř. Ucítil jsem vůni ananasu a kokosu a povytáhl obočí. „Opalovací krém?“

Růžovobílým nalakovaným nehtem poklepala na kápi, již měla složenou v klíně, a pak odmítavě mávla rukou, čímž naznačovala, že jen kápě vždycky nestačí. „Hrozně pihovatím,“ řekla ponuře. Další všeobecně rozšířená mylná představa o upírech… na přímém slunci z nich nezačnou šlehat plameny. Skončí ale s něčím velmi podobným popáleninám třetího stupně a hodně dlouho se pak léčí. Není to vůbec hezké ani příjemné a rozhodně je to o dost horší než pihy.

Zazubil jsem se. Mám Dobromilu rád. Mám ji rád pro to, jaká je, ale měl bych ji rád i jen kvůli Nikovi. Kvůli mému bezpečí se vzdal všeho, co by jen vzdáleně připomínalo normální život. Teď, když jsou Ólfi minulostí – odpornou a nenáviděnou minulostí – jsem mu chtěl dát šanci prožít to, o co přicházel, když jsme byli na útěku. „To bychom rozhodně nechtěli,“ souhlasil jsem vážně a pak jsem jí na lívance přidal dvě lžíce napůl rozpuštěné čokolády a karamelu. „Sirup?“

Chvíli pozorovala hnědožlutou směs a pak se na mě podívala a lehounce se usmála. „Skláním se před tvým uměním, mistře kuchaři.“ To by tedy měla. Žádná z nóbl restaurací, kam chodí jíst, se mi ani v nejmenším nevyrovná, když se náhodou odhodlám udělat lívance. Obdařil jsem ji štědrou dávkou sirupu a ona se zeptala: „Neměl bys vzbudit Nika? Jsem si jistá, že by o tenhle skvělý výtvor určitě nechtěl přijít.“

„Už je vzhůru.“ Polil jsem čokoládou a karamelem i svoje lívance a pak olízl lžíci.

„Opravdu?“ Ukrojila si nejmenší možné sousto a zvedla je vidličkou.

„Jo.“ Já si pořádně ukousl a nadšeně žvýkal. Nemívám moc často pořádnou snídani. Spolu s bojovými uměními přijal Niko i tu bláznivou filozofii, že tělo je chrám. Žije tím, že uctívá její suchý a jakoukoliv chuť postrádající oltář. Sójové mléko, omelety z vaječných bílků a bio ovoce. Ne, díky. To já si dám sladké lupínky kdykoli v týdnu. „Buď slyšel, jak připravuju snídani, nebo ten zvonek. Jedno z toho. Ten chlap má uši jako rys.“ Rychle jsem si dal do pusy další sousto, dřív než bych stačil vypustit nějaké další moudro. Polkl jsem a pokračoval: „Jen se prostě věnuje své pravidelné ranní činnosti, sedí v pokoji a zírá na zeď jako oběť lobotomie.“

„Říká se tomu meditace, Kale,“ ozval se za mnou Niko. „Pomáhá mi to přežít každodenní strasti a soužení, jež mi přináší život s líným mladším bratrem hýřícím chytrými poznámkami.“

„Drží se kvůli tobě zpátky, Dobromilo.“ Přistrčil jsem Nikovi talíř a naložil mu pořádnou porci. „Jestli tohle není láska, tak už nevím.“ Ignoroval jsem ostrý pohled, jímž mě Niko obdařil, a dodal: „Snídaně, jak jsem slíbil. Pusť se do toho.“

Nechtělo se mu. Cukr, olej, máslo… kdyby nebylo naší ranní společnosti, nejspíš by nad tím udělal znamení kříže. Ale poznal, co se za horou sirupu a čokolády skrývá – moje díky za to, že se mnou minulou noc zůstal. Povzdechl si, poddal se nevyhnutelnému a pustil se do toho. Každé sousto si ukrojil co nejmenší, tak jako Dobromila. Zdálo se, že celý svět drží stejnou dietu. No, ať si to pěkně užijou, aspoň toho zbyde víc na mě. Dal jsem si na talíř zbytek lívanců, přesunul se do obýváku na gauč a zapnul televizi. Nebylo to tak úplně soukromí, ale víc jsem toho pro Nika s Dobromilou udělat nemohl. Náš nový byt je vlastně menší než starý, ale je rozhodně hezčí a oplývá takovými dekadentními vymoženostmi, jako je třeba topení a teplá voda. Naše minulé obydlí, vmáčknuté mezi skládku a chudinskou čtvrť, bylo úplně zničeno, když si pro mě Ólfi naposledy přišli. Nejen že jsme tak přišli o zálohu; pravděpodobně jsme se tím ocitli i na nějaké černé listině. Ale to nevadí. Od té doby, co jsme přišli do města, jsme pravé doklady nepoužili ani jednou. A pořád je nepoužíváme. Niko na tom trvá. Ólfi jsou sice nadobro mrtví, ale vždycky se může hodit být neviditelný pro úřady.

Zatímco jsem rychle dojídal lívance, ozývalo se odvedle tlumené mumlání. Pak Dobromila promluvila nahlas, aby do konverzace zahrnula i mě: „Možná jsem našla nového klienta.“

„Ha, sláva,“ řekl jsem nevzrušeně a s cinknutím upustil vidličku na prázdný talíř. Alespoň počkala, až dojím, a nekazila mi chuť. Všiml jsem si, že se nezeptala, jak to šlo minulou noc. Niko ji zřejmě informoval po telefonu, když rušil jejich plány. „Copak je to tentokrát? Jeníček a Mařenka ztracení v lese? Nebo najít Karkulčin košíček a babiččinu ukousnutou nohu?“

Dobromilu moje podrážděné poznámky neurazily. Dobře věděla, z čeho plynou. „Ne, tohle je ve skutečnosti trochu delikátnější. Je to práce v přestrojení – mezi vlkodlaky. Tentokrát možná ani nedojde na násilí, Kalibane. Alespoň v to doufám.“

Vlci… ti obvykle děti nežerou. Ne pravidelně. Sáhl jsem po vypínači a ztlumil televizi. „Jsem jedno ucho,“ řekl jsem už klidněji. „A Niko je jeden nos. Jinými slovy, jsme velmi vnímavé publikum.“

Nejsem si jistý, ale myslím, že jsem zahlédl, jak se Dobromila slaboučce začervenala, když po Nikovi mrkla pobaveným ametystovým pohledem. Jeho nos se jí zjevně líbil. Pět mrtvých manželů a ona se červená při pohledu na mého bratra. Přimělo by vás to věřit všem těm nesmyslům, co se píšou na přáních k narozeninám.

„V přestrojení?“ Niko se zamračil a vůbec si nevšiml zbytku toho, co se dělo kolem. Nebo možná ano, pomyslel jsem si pobaveně, když jsem viděl, jak v očekávání naklonil hlavu k Dobromile. „Mezi vlky? A jak bychom to jako měli dokázat?“

Občas na to zapomínal, no vážně. Opravdu mě tím dokázal překvapit, ale i trochu zahanbit. Odstrčil jsem talíř a natáhl si nohy na konferenční stolek. „Neboj se, Cyrano,“ poznamenal jsem, abych přitáhl jeho pozornost. „Nebudem ti muset přidělat chlupatý uši a chundelatej ocas. Já budu stačit.“ Mračit se nepřestal, ale už to pochopil. Já sice nejsem vlk, ale nejsem ani pouhý člověk. Vlk to pozná hned, jak se přiblížím na dosah jeho nosu. „Takže.“ Niko se postavil a začal sklízet ze stolu. „Co přesně je to za klienta a proč chce naše služby?“

„Jmenuje se Kerberos. Podle toho, co jsem slyšela, nemá v Klanu žádné důležité postavení, ale má ambice.“ Jemný úsměv odhalil jen náznak běloučkého tesáku. „A nemáme snad všichni ambice?“

Klan je v podstatě mafie nečlověčího světa. Provozují sázky, obchodují s drogami, s prostitucí… s čímkoli, na co si vzpomenete. Strkají zlodějskou tlapu do každé kasy ve městě, a i když si někdy platí subdodavatele, všechno řídí vlkodlaci. Oni jsou šedou eminencí, a pokud na to jen na chvilku zapomenete, nedají si k večeři jen psí granule. Niko jim cestu nikdy nezkřížil, protože sázení, vlkodlačí drogy a sukuby ho nijak nezajímají, ale já se jim do cesty dostal. Když jsem byl, abych tak řekl, pod vlivem, najal jsem si dva vlkodlaky, aby pro mě zabili jednu holku. Holku, která si byla docela jistá, že je moje holka. Moc dobře to nedopadlo… pro ty vlky. Pro mě o trochu líp. Tehdy jsem se mezi nimi pohyboval bez problémů. Byla tu jistá šance, že se to povede znovu.

„A jaký druh ambicí?“ zeptal se Niko klidně. „Chce se prosadit jen mezi svými, nebo chce převzít vládu nad městem?“

„Niko, nezatáhla bych vás do ničeho, co by odporovalo tvému přesvědčení.“ Zrovna když se natahoval pro její sklenici a talíř, dotkla se jemně jeho paže. „To určitě víš.“ Tak to bylo poměrně obsáhlé prohlášení. Jak jednou podrážděně řekl Robin, Niko má mnoho zatracených zásad. Doufám, že Dobromila bude moct splnit svůj slib. „Prostě se chce vyšvihnout nahoru, ale s jeho… odlišnostmi… to nebude jednoduché. Podezřívá jednoho obzvlášť ‚přátelského‘ rivala v Klanu, že proti němu na příští týden něco chystá, a před preventivním útokem chce důkaz. Jeden špatný krok a všichni ostatní se na něj vrhnou. Respektují jeho talent a bezcitnost, ale momentálně žije jen díky tomu, že jej ostatní trpí.“

Vlkodlaci nemají pro odlišnost pochopení. Podle nich se odlišnost rovná slabosti a vlkodlaci slabost rozhodně netolerují. To neznamená, že neexistuje široké spektrum různých typů vlkodlaků. Jsou takoví, kteří když chtějí, tak vypadají úplně jako lidé nebo úplně jako vlci. Jiní jsou chycení někde uprostřed, napůl člověk a napůl vlk. Člověk se srstí a tesáky, nebo vlk s průzračně modrýma lidskýma očima a rukama místo tlap. Špatný chov. Ale dokud jste dost silní a schopní zabíjet se smečkou, jste pro ně vlk. Co se týče pověsti o měsíci a vlkodlačím kousnutí, vůbec nevím, kdo s tím začal. Jasně, je to hezký příběh, ale je to jen příběh. Vlkodlaci se stejně jako upíři rodí, nevznikají. Můžou do vás kousat třeba celý den a o příštím úplňku vám stejně nenaroste srst. A žádný z těch pošuků, co by chtěli být stvůrami a oblékají se v gotickém stylu, na tom nic nezmění, bez ohledu na to, jak moc by si to přáli.

„A co je na něm teda tak divnýho?“ zeptal jsem se a přiznám se, že s trochu morbidní zvědavostí. „Je bezrukej nebo tak něco?“ To by byl určitě důvod pro to, aby ho ostatní jen trpěli, a rozhodně by to pro něj nebylo ani trochu bezpečné.

„Nemám vůbec představu,“ zavrtěla hlavou. „Jednala jsem s jeho účetním. Nudné stvoření, ale s dobrými způsoby. Zdá se, že Kerberos má příliš mnoho práce na to, aby s námi jednal osobně.“

„Nebo se snaží udržet se od pletich co nejdál.“ Niko dokončil skládání nádobí do dřezu, významně se na mě podíval, aby mi dal na srozuměnou, že dneska mám službu já, a utřel si ruce do ručníku. „Když nic jiného, je inteligentní. A taky opatrný. Na vlkodlaka dost neobvyklé.“ Kdybych mrkl, ušlo by mi, jak prsty téměř neznatelně přejel po jejím holém rameni. „Domluvíš nám schůzku?“

„Samozřejmě.“ Sebrala z klína pláštěnku s kápí a stoupla si vedle něj. Bok po boku, upírka, jejíž krása byla záhadná jako jitřenka, a muž, jehož dotek je smrtelnější než kousnutí zmije. Jak už to tak u párů bývá, byli roztomilejší než košík štěňat. „Dole na mě čeká auto. Chceš, abych tě svezla na vyučování?“

A tady se moje dobrá nálada rozplynula do mrzuté mlhy. Pár dní už jsme o tom nemluvili; bylo na čase. A Niko to jen zvýraznil pohledem, který po mně hodil, když šel doprovodit Dobromilu ke dveřím. Vzdělání, škola, normální život.

Kdo to potřebuje?

3

Škola. On s tím snad nikdy nepřestane.

Hned po tom, co Niko dokončil první rok na vysoké, jsme začali utíkat, což vysokoškolská studia mého bratra dost rázně ukončilo. Pokud by to bylo opačně, mně by to moc nevadilo. Jo, mohl jsem jít na vysokou. Ale byl bych jeden z těch obyčejných studentů, průměrný, ten nejprůměrnější. Vynechával bych hodně hodin a pil bych dost piva. Promoval bych z marketingu a neměl bych se pak kde uplatnit. Nechápejte mě špatně. Vysoká by byla legrace. To sakra určitě. Ale kdybych tam nemohl, tak bych nad tou ztrátou určitě netruchlil.

Niko ano. Nikdy mi neřekl ani slovo, ani nic nenaznačil, ale stejně toho litoval. Takže když to všechno bylo za námi a my mohli zase žít, pokud ne normálně, tak aspoň klidněji, byl jsem rád, že se rozhodl vrátit do školy. Je mu jen dvacet dva, i když se chová jako padesátník. Ale nebylo to tak, že si nechal život protékat mezi prsty nebo tak něco. Bylo by zbytečné, aby začínal úplně znova. Zatímco jsme si na útěku snažili zachránit život, pokračoval se studii a zároveň působil jako můj domácí učitel. Vždycky říká, že hrozící smrt a zkáza nejsou žádnou omluvou pro zahálčivou mysl. Vážně, on to tak opravdu říká. Věřili byste tomu? Takže teď po troše tvůrčího papírování studuje postgraduálně na New York University. Robin mu daroval falešný diplom z athénské univerzity, kde má starého známého, který si učení studentů pořád ještě užívá, i když náš otravný kamarád tvrdí něco jiného. Takže Niko je teď na dobré cestě k titulu z historie. Když uvážíme jeho lásku ke starým zbraním a archaický smysl pro čest, je to pro něj to nejlepší. Niko je zatraceně chytrý, lepší slovo je možná geniální. Musí se učit, prověřovat mysl, neustále o něco usilovat. Je vyčerpávající jen se na to dívat.

Já, na druhou stranu, jsem šťastný, když se můžu jen tak natáhnout na gauč a koukat se na telku. Nechce se mi chodit do školy. Snažíme se rozjet agenturu. Nepotřebuju mít další písmenka za jménem a cár papíru na zdi. Podle mě to dává smysl, no ne? Ale Niko s tím nedá pokoj.

Jo, dává smysl… to je samozřejmě trochu lež, ale takhle už to prostě na klikatých cestičkách mé mysli chodí. Je pravda, že necítím potřebu jít do školy, ale to není jediný důvod, proč tam nechci. Už jsem si zvykl na to, co… ne… kdo jsem. Nejsem stvůra, když pomineme mé občasné melodramatické nářky. Ale taky nejsem tak docela člověk. Ne docela člověk a ne úplně stvůra. Vysoká, vyučování, chození na rande – to všechno by vypadalo tak trochu jako snaha udělat ze mě „normálního kluka“. Možná by to nebylo na škodu, ale mně osobně by to připadalo jako pokoušení osudu. To, že jsem přežil ólfí útok, byl zázrak… kruci, bylo to skoro neuvěřitelné. Teď je na čase být vděčný a moc si nevyskakovat. Nemám v úmyslu šťouchat štěstěnu drátem do oka.

Houpání a kodrcání jsem si už v životě užil dost, děkuju pěkně. Teď bych si dal klidnou jízdu z pěkně mírného kopečka. A myslím, že si to zatraceně zasloužím.

Za pár hodin mě čeká schůzka v jedné cukrárně. Takže bych si mohl dát sprchu a vyprat hromadu prádla, abych nějak zabil čas. Nechtěl bych tam přijít moc brzy. Nejsem žádný Vtipálek, ani když mám svůj den, ale mám alespoň nějakou reputaci a tu musím bránit. No, pokud bych měl být realista, tak vlastně nic takového nemám. Ale plán to byl dobrý a já dobrý plán dokážu ocenit.

O dvě a půl hodiny později – a tři zbytečné výpravy do přízemní prádelny ve snaze najít volnou pračku – jsem zpátky do bytu dotáhl pytel sice trochu růžového, ale čistě vypraného prádla. Potom jsem nasedl na autobus M15, který mě dovezl na Pier 17 a Fultonský rybí trh, a pak už jsem byl na místě a celkem bezvýsledně lomcoval s bezpečnostní mříží před vchodem. „Dědku,“ zakřičel jsem už podruhé podrážděně. „Pusť mě dovnitř.“

„Kale,“ ozval se za mnou veselý, ale vyčítavý hlas. „To od tebe není hezké. Pana Tetka by se jistě dotklo, kdyby to slyšel.“

„No jo, jenže on neslyší, no ne?“ zavrčel jsem a naposledy zalomcoval mříží. „Je hluchej jako poleno.“ Věděl jsem, že přichází. Cítil jsem její vůni. Mýdlo s medem a ovesnými vločkami, šampón s pomerančem a hřebíčkem a pod tím vším byla cítit Georgina. Sluneční paprsky. Neptejte se mě, jak někdo může vonět jako sluneční paprsky. Já nevím. Je to banální a kýčovité a je to prostě pravda. Naštěstí pro mě byla taky cítit úplně obyčejnou mentolovou zubní pastou. To mě udrželo aspoň jednou nohou na zemi – přinejmenším jsem si to tvrdohlavě myslel.

Otočil jsem se a podíval se dolů na Georginu. Pravda, je menší jen o pár centimetrů; já jsem přinejlepším jen průměrně vysoký. Stála tam v bílých šatech, které jí sahaly až ke kotníkům. Jednoduché bavlněné šaty bez rukávů svítily proti její jantarové pleti. Většina holek v jejím věku nosí džíny nejistě držící těsně na bocích a tílka tak maličká, že zakrývají tělo stejně jako plavky. Ne, že by mi to vadilo. Jsem dvacetiletý nadržený kluk; dle mého jsou těsné džíny a spousta holé kůže bohem dané přirozené právo. Ale pokud jde o George, ona je víc než jen dívka, která má tři týdny po maturitě. Ona je vědma a prorok.

Znám ji už skoro tři roky. Když jsme s Nikem přišli do města, narazili jsme na ten patnáctiletý zázrak úplně náhodou. Aspoň já si tedy myslel, že to byla náhoda. George si o tom pravděpodobně myslela něco jiného. Vesmír se v jejích očích pohybuje po cestách, jež jsou sice mnohdy velmi bolestivé a většinou je nelze změnit, ale vždycky se tak děje za nějakým vyšším cílem. Alespoň podle George. A ona tomu věří, i když její táta umřel na AIDS a strýčka zabili Ólfi. A navzdory tomu všemu dál věří, že všechno je tak, jak má být. Moc bych si přál mít alespoň zlomek její víry ve vyšší dobro, bez ohledu na to, jak moc to zlehčuju.

Záplavu měděných kudrlin měla vyčesanou do culíku v týle. Vlasy jí v ranním světle zářily jako nekontrolovatelná rudozlatá svatozář. V jejích tmavě hnědých očích, kulatém obličeji a plných rtech se mísilo mnoho ras. Kvůli pihám nebyla klasicky krásná, ale byla víc než to. Přímo vyzývala k tomu, aby se jí člověk dotkl.

Tedy alespoň někteří lidé.

Nevědomky jsem napodobil její postoj, založil si ruce a dlaně schoval z dohledu. „Tak, co se děje, pihovatá královno? Myslel jsem, že Dědek chce, abych se mu tady o to dneska postaral.“

Otevřela dlaň a zamávala mi před očima svazkem klíčů. „Rozhodl se, že k sestře odjede dřív. Řekla jsem mu, že za tebou přijdu a pomůžu ti otevřít.“

Na tváři měla naprosto nevinný výraz a můj vnitřní výstražný systém zařadil na vyšší rychlost. Niko s Dobromilou se možná potácejí v mlze nejistoty, ale George ví, že je moje holka. Ví to, i když jsem jí to nikdy neřekl a ani v nejmenším nenaznačil, že bych o ní smýšlel jinak než jako o mladší sestře. Ve skutečnosti většinu času trávím tím, že ji udržuju v alespoň metrové vzdálenosti. Není to bezpečná vzdálenost, ale je to to nejlepší, co dokážu. Jak jsem ji tak pozoroval, odrazil se třpyt klíčů v jejích tmavých očích a já měl najednou pocit, že to nejlepší, co dokážu, stejně nebude stačit.

Tiše jsem natáhl ruku. Upustila do ní klíče a já se pustil do otvírání bezpečnostní mříže. Cítil jsem za sebou její teplo a lehce bych si je mohl splést se žárem tropického slunce, kdybych nevěděl svoje. Nevěděl svoje… není to kruci žádná legrace. „Budeš dneska pracovat?“ zeptal jsem se a odkašlal si. Už dopředu jsem znal odpověď; jen jsem chtěl něco říct. Abych prolomil to, o čem bych přísahal, že to byl dvojnásobný atmosférický tlak.

„Copak nepracuju pořád?“ Položila mi ruku na paži a já při tom doteku proti své vůli nadskočil. „Vidím malou holčičku,“ řekla tiše a oči jí zakryly řasy. „Je v pyžamu a drží medvídka. Je to rudé. Všechno je rudé.“

Trhnul jsem sebou a ostře řekl: „Nedělej to.“

„Omlouvám se,“ vyhrkla. „Bože, je mi to líto. Nechtěla jsem, Kale. Přísahám.“

George „nečte“ v lidech bez dovolení. Bylo to vniknutí do soukromí a nikdo to nevěděl líp než ona. Fakt, že ve mně četla úplně nevědomky, svědčil o tom, že celá snaha o udržení vzdálenosti stojí za starou bačkoru a ani jeden s tím moc nenaděláme.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Měsíční svit.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.