Dead Space™ v nakladatelství

FANTOM Print

Mučedník

FANTOM Print

2011

Copyright © 2010 by Electronic Arts, Inc.

Cover by Christopher Shy

Translation © Jakub Mařík

ISBN 978-80-7398-133-4

ISBN 978-80-7398-451-9 ePub

ISBN 978-80-7398-452-6 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

PODĚKOVÁNÍ

Tato kniha by nemohla vzniknout nebýt Franka a Nicka Murrayových, kteří mi ve správnou chvíli poskytli dokonalé místo ke psaní. Díky patří Le Trefle Rouge a skvělým lidem z Visceral Games/EA za důvěru, již ve mě vložili, když mi svěřili rozvinutí té nejlepší first person SF. A zvláště děkuji editorovi Eriku Raabovi za jeho výbornou, neúnavnou a nevděčnou práci.

Stvůra se na něj vrhla a on jí uskočil z cesty. Do zdi kruhové místnosti narazila s hlasitým prasknutím, nástěnný panel se prohnul. Zvedl se, celý rozbolavělý, a odkulhal na druhou stranu. Ta věc byla dvakrát vyšší než člověk. Pohybovala se tak, že přitahovala ostnaté chitinové paže k nohám a pak je neskutečnou rychlostí natahovala dopředu.

Sledoval, jak se otáčí, orientuje a znovu útočí. Podlaha se otřásla.

Čekal do poslední možné vteřiny, a když před ní uskočil, jeden z ostnů mu roztrhl paži. Netvor zařval, vzteky nebo zklamáním, otáčel se ze strany na stranu a snažil se ho najít. Když se mu to konečně podařilo, byl už na druhé straně místnosti, tak daleko, jak jen to šlo.

No dobrá, pomyslel si, svíral si poraněnou paži, teď jsem na řadě já.

Znovu se to na něj vrhlo. Tentokrát neuskočil stranou, proklouzl tomu mezi pažemi a projel pod měkkým břichem. Vytáhl nůž a rozřízl mrtvé maso, páral ho, dokud mohl, pak se rychle postavil a vrávoral přes místnost.

Než se dostal dost daleko, chytlo ho to za nohu a odhodilo jako hadrovou panenku. Narazil do zdi, tvrdě. Pokusil se vstát, ale nemohl se pohnout. Cítil, že si vyrazil dech, ale bylo za tím i něco víc. Asi si zlomil páteř.

Čekal, že se na něj netvor znovu vrhne, ale k tomu nedošlo. Místo toho si stvůra dávala na čas, přistupovala k němu pomalu, skoro zvědavě. Díval se, jak se blíží, strach v něm narůstal.

Groteskní stvoření se nad ním vztyčilo, znovu do něj tvrdě udeřilo a narazilo ho na zeď. Na chvíli si myslel, že omdlí, ale místnost najednou vypadala jasnější a výraznější než dřív.

Netvor ho zvedl do vzduchu, vyrazil ze sebe ohlušující skřek. Divoce s ním zatřásl, než si jeho hlavu strčil do chřtánu.

O vteřinu později jeho tělo roztrhl vedví. Za chvíli byl mrtvý.

ČÁST PRVNÍ
PUERTO CHICXULUB

1.

Chava se ten den probudil dřív než obvykle, slunce teprve vycházelo. Jeho matka a sestra stále spaly. Otec byl pryč, zase na cestách. Když se ho chlapec zeptal, kam jede, mluvil vždycky vyhýbavě, a tak se ho Chava naučil neptat. Z vědra si vzal naběračku vody a napil se, dával pozor, aby nevzbudil sestru. Další vylil do umyvadla a opláchl si ruce a obličej, než zbytek tiše vylil na špinavou podlahu.

Byl ospalý. Sledoval sestru, jak se neklidně převaluje a tichounce mručí ze spaní. Proč vstal tak brzy? Byl v polovině děsivého snu. Něco ho pronásledovalo. Zvláštní vrávoravá stvůra, která se pohybovala přískoky a vypadala živá a mrtvá zároveň. Zavrtěl hlavou, přemýšlel, jestli může být něco zároveň naživu i mrtvé.

Vklouzl do šatů a opustil chatrč, opatrně zastavil kus hliníkového plechu, který jim sloužil jako dveře, aby se za ním nezabouchl. Venku cítil ve vzduchu sůl a několik stovek metrů daleko viděl břidlicově šedé vlny.

Něco se mu usadilo v hlavě, hluk, zvláštní zvuk – šepot. Pronášel slova v jazyce, kterému nerozuměl, tak tiše, že si nebyl jistý, kde jedno slovo končí a další začíná. Pokusil se ten zvuk zapudit, ale přestože zeslábl, nezmizel. Jen se ukryl kdesi vzadu, hluboko v jeho lebce, a posmíval se mu.

Do uvolněného prostoru se nahrnul jeho sen. Stvůra byla velká, jen o trochu větší než člověk. Díval se na ni zezadu. Ve snu ji nejprve považoval za člověka, ale když se otočila, zjistil, že jí chybí část tváře, spodní čelist. Něco bylo špatně i s jejíma rukama, ale sen byl rozmazaný, nedokázal říct, co to přesně je. Sledovala ho očima tak prázdnýma a nelidskýma jako oči ryby. A pak, v jediném úderu srdce, zasyčela, skočila na něj a polámané zuby v slintající tlamě bez čelisti se mu chystaly zabořit do krku.

Bloumal po okolí, ani si plně neuvědomoval, kam jde, a snažil se vyhnat útržky snu z podvědomí. Překvapilo ho, když si uvědomil, že došel na pobřeží. Směrem doleva byla pláž prázdná. Dál vpravo stáli v příboji dva nebo tři rybáři, zkoušeli něco ulovit. Chlapec věděl, že ať už to bude cokoliv, téměř jistě to bude znetvořené a s chutí po oleji. Bude výzva to polknout. Rybaření už dávno nebylo bezpečné. Moře bylo znečištěné a pomalu umíralo a podobné problémy se šířily i do vnitrozemí.

Slyšel otce, jak se nad tím rozčiluje. Obilí, které bylo ještě před několika lety silné a zdravé, vyrostlo zakrslé a neduživé, jako by ho někdo neustále ušlapával. Pravděpodobně jediné bezpečné jídlo rostlo v kontrolovaném prostředí pod dohledem megakorporací, potraviny, jež si mohl dovolit málokdo. Máme tedy na výběr, tvrdil jeho otec, jíst jídlo, které nás pomalu zabíjí, nebo dřít na jídlo, které si nemůžeme dovolit, zatímco všichni kolem nás ničí svět.

Zamířil k rybářům, ale něco zpomalilo jeho kroky. Pomalu se otočil a šel po pláži opačným směrem, kde nikdo nebyl.

Tedy skoro nikdo, protože teď tam cosi zahlédl, jak se to převaluje v přílivu.

Asi ryba, napadlo ho nejdřív, ale jak k tomu přicházel blíž, na rybu se to zdálo být příliš velké. A mělo to špatný tvar. Možná mrtvola, utopenec? Když to vlna převalila na záda, poznal, že hádal špatně. Ta věc byla špatná.

Chavovi se na krku naježily vlasy. Přišel k tomu blíž a snažil se neposlouchat vzrůstající kakofonii šepotů ve své hlavě.

2.

Michael Altman si promnul oči a odvrátil se od holoobrazovky. Byl to vysoký muž, nedávno se přehoupnul přes čtyřicítku, měl tmavé vlasy s trochou šedin na spáncích a živé modré oči. Obvykle v nich míval nadšený inteligentní výraz, ale dnes byla jeho tvář trochu protažená a ztrhaná. Poslední noc se moc dobře nevyspal. Měl nepříjemné sny, velmi živé a plné smrti, krve a násilí. Nic, co by si chtěl pamatovat.

„To je divné,“ zaslechl Jamese Fielda, geofyzika, se kterým sdílel laboratoř. Field si tlustými prsty projel řídnoucí bílé vlasy a opřel se, židle pod ním zavrzala, když se přes místnost podíval na Altmana. „Altmane, dostáváš stejné údaje?“

„Jaké údaje?“ zeptal se Altman.

Field otočil kopii své holoobrazovky Altmanovým směrem. Zobrazovala Bouguer/Salvovu gravitační mapu Chicxulubu, kráteru o průměru 177 kilometrů. Kráter tu zanechal desetikilometrový meteorit, který před 65 miliony let zasáhl Zemi.

James Field měl hodně přes padesát a většinu kariéry strávil mikromapováním kráteru pro státem vlastněnou Středoamerickou korporací pro výzkum zdrojů (CASRC^1). Soustředil se především na oblast zasahující na pevninu, kde se daly najít a rychle vytěžit malé depozity důležitých minerálů. Protože lidé to samé dělali už po staletí, znamenalo to především vracet se k ložiskům tak malým, že se předchozím týmům, ještě před zdrojovou krizí, nevyplatilo zahájit těžbu. Byla to pomalá a nudná práce, blíž už se k účetnímu, aniž by přestal být geofyzikem, snad ani přiblížit nemohl. To, že si Field tu práci užíval, o něm Altmanovi prozradilo víc, než by chtěl vědět.

Altman byl na druhou stranu v Chicxulubu jen rok. Jeho přítelkyně Ada Chavezová, antropoložka, dostala grant na studium současné role lidových příběhů a mýtů mezi yukatánskými Mayi. Jemu se pak podařilo zatahat za dostatek nitek a odvolat se na dost slíbených laskavostí, aby získal malý grant a mohl jet do Mexika s ní. Měl zmapovat podmořskou část kráteru a vytvořit mapu pravděpodobné geologické struktury pod přibližně půl míle tlustou vrstvou bahna a skal, data získával ze satelitního snímání a podvodních sond. Teoreticky šlo o přísně vědecký projekt, ale věděl, že každou informaci, kterou získá, univerzita obratem prodá těžebním společnostem. Snažil se na to nemyslet. Práce byla pomalá a nepřinášela mnoho hodnotných výsledků, ale pokoušel se sám sobě namlouvat, že není tak bezvýznamná jako ta Fieldova.

Pozorně si Fieldovu obrazovku prohlédl. Vše mu připadalo normální, údaje o gravitaci odpovídaly.

„Na co se dívám?“ zeptal se Altman.

Field svraštil obočí. „Zapomněl jsem, že jsi tu nový,“ řekl. „Zvětším ti střed.“

Střed kráteru se nacházel hluboko pod vodou, zhruba deset kilometrů od jejich laboratoře. Altman se k holoobrazovce naklonil a zamžoural na ni. Temná skvrnka v srdci kráteru odhalovala gravitační anomálii.

„Takhle to vypadalo před měsícem,“ upozornil ho Field. „Vidíš?“

Ukázal mu další gravitační profil. Na tomto Altman černou skvrnu v centru kráteru neviděl. Zkontroloval první profil. S výjimkou středu byly gravitační údaje všude stejné.

„Jak je to možné?“ zeptal se.

„Nedává to smysl, co?“ zamračil se Field. „Takhle by se to měnit nemělo.“

„Asi porucha na přístrojích,“ hádal Altman.

„Já už tady pracuji dlouho,“ připomenul mu Field. „Poznám selhání přístrojů, když ho vidím. A tohle to není. Anomálie se ukázala na záběrech ze satelitu i na podvodních skenech, takže to porucha být nemůže.“

„Ale jak se to mohlo změnit?“ nechápal Altman. „Vulkanická erupce?“

Field zavrtěl hlavou. „To by ta anomálie vypadala jinak. Navíc by ji zaznamenaly i ostatní přístroje. Nedokážu to vysvětlit. Něco je tady špatně,“ řekl, když se natáhl po telefonu.

3.

Jak se k tomu blížil, byl Chava víc a víc nervózní. Nebyla to ryba nebo něco podobného. Nebyla to mořská želva, pes nebo jaguár. Napadlo ho, že by to mohla být opice, ale na opici to bylo příliš velké. Pokřižoval se a kvůli ochraně zkřížil dva prsty, ale postupoval dál.

Přestože to neviděl jasně, slyšel, jak to dýchá. Vydávalo to zvláštní chrčivé zvuky, jako když se někdo snaží vykašlat kus jídla, co mu uvízl v krku. Narazila do toho vlna a chrčení na okamžik ustalo, stvoření pohltila voda a pěna. Pak se voda stáhla a zanechala to funící na mokrém písku. Otřáslo se to a vystrčilo jeho směrem něco jako hlavu.

Podobalo se to nestvůře z jeho snu, jen mnohem hrozivější. Nebyl to člověk, ale zdálo se, že to kdysi člověkem bývalo. Krk jako by tomu stáhli z kůže, rudá tkáň pod ním byla posetá bílými skvrnami, lehce krvácela. To, co vypadalo jako oči, byly jen prázdné důlky překryté žilkovanou matnou membránou. Čelist zcela chyběla, zůstaly po ní jen záhyb visící kůže a díra v místech, kde bývala ústa. Z otvoru vycházelo chrčení, spolu se štiplavým zápachem, který Chavu nutil ke kašli.

Stvoření mělo velký hrb, plovací blány mezi prsty a tlustou kožnatou membránu, která se táhla od lokte k boku a připomínala netopýří křídlo. Pokusilo se to vstát, jen to ale spadlo zpátky na mokrý písek. Na zádech to mělo dvě výrazné červené boule, obě větší než pěst. Zvětšovaly se.

Svatá Matko Boží, pomyslel si Chava.

Stvoření vydalo zvuk podobný zavrčení, boule na zádech pulsovaly. Kosti v pažích praskaly, ruce se kroutily a stávaly se víc a víc nelidskými. Vykašlalo to mléčnou tekutinu, která odkapávala z otvoru v obličeji. Záda se s hlasitým prasknutím rozevřela, vytryskla krev a odhalila dva šedé houbovité vaky, které se nafukovaly a vyfukovaly, nafukovaly a vyfukovaly.

Chava se nedokázal hnout. Stvoření najedno vystrčilo hlavu a zíralo na něj tváří bez očí. Napjalo to svaly a zející díra předvedla chabou imitaci úsměvu.

Chava se otočil a rozběhl se.

4.

O několik minut později Field mluvil s Ramirezem a Showalterem, dvěma dalšími geofyziky, kteří působili ve stejné oblasti. Potvrdili mu to, dostávali stejné údaje jako Field. Nešlo o poruchu vybavení, něco se změnilo v samotném nitru kráteru.

„Ale proč?“ nechápal Altman.

Field potřásl hlavou. „Kdo ví?“ řekl. „Showalter se domníval, že to mohla způsobit seismická aktivita zaměřená přímo na jeden ze senzorů, ale už když to říkal, bylo vidět, že o tom pochybuje. Ramirez je stejně zmatený jako my. Mluvil s několika dalšími lidmi, ale nikdo nevypadal, že by věděl, o co tady jde. Něco se tam hnulo, něco je jiné, ale nikdo neví, co se změnilo nebo co by to mohlo být. Nikdo nic podobného ani neviděl.“

„Co uděláme?“ zeptal se Altman.

Field pokrčil rameny, chvíli se nad tím zamyslel. „Nevím,“ řekl pomalu. Seděl, projížděl si prsty řídnoucí vlasy a zíral do prázdna. „My sami toho moc nezvládneme,“ prohlásil nakonec. „Vyplníme zprávu pro CASRC a uvidíme, co nám doporučí. Dokud nám neodpoví, budu prostě pokračovat v kontrole údajů.“

Field se s povzdechem otočil k obrazovce. Altman se na něj jen znechuceně podíval.

„Co to s tebou je?“ nechápal. „To nejsi ani trochu zvědavý?“

„Cože?“ otočil se k němu zpátky Field. „Jistěže jsem, ale nevím, co s tím mám dělat. Zkusili jsme to zjistit a všichni ostatní jsou stejně zmatení jako my.“

„A to je všechno? Ty to prostě vzdáváš?“

„Ne tak docela,“ zvedl Field hlas. „Jak jsem řekl, vyplním zprávu pro CASRC. Je určitě něco napadne. Tohle mi připadá jako nejlepší způsob, jak se k tomu postavit.“

„A co potom? Čekat několik týdnů, než si tu zprávu někdo přečte, a další týdny, než ti odpoví? A mezitím budeme dělat co? Odečítat údaje? Co jsi zač, otrok společnosti?“

Fieldova tvář potemněla. „Není nic špatného, když se řídíš protokolem,“ prohlásil. „Jen dělám svoji práci.“

„Mohlo by jít o něco velkého,“ naléhal Altman. „Sám jsi říkal, že jsi nikdy dřív nic podobného neviděl. Měli bychom to zkusit vyřešit!“

Field na něj ukázal roztřeseným prstem. „Ty si dělej, co chceš,“ řekl tichým, chvějícím se hlasem. „Jen pokračuj, hraj si na rebela, uvidíme, kam tě to dovede. Tohle je velká věc, a to si vyžaduje odpovídající přístup. Já budu dělat svou práci, protože vím, že ji udělat dokážu.“

Altman se k němu obrátil zády, rty sevřené v tenkou linku. Já zjistím, o co tady jde, přísahal v duchu, i kdyby mě to mělo zabít.

O několik hodin později…

Altmanovi se stále nedařilo dostat dál než Field. Zavolal každému vědci, kterého v okolí Chicxulubu znal, všechny, kdo se nějak zajímali o kráter. Pokaždé, když narazil na zeď, zeptal se dotyčného, komu by ještě mohl zavolat, a po zavěšení to udělal.

Bylo tři čtvrtě na pět a on se stále nikam nedostal, jen mu začínala docházet jména. Znovu projel data a porovnal je s těmi, co mu zaslali kolegové. Ano, bezesporu šlo o gravitační anomálii. A něco ovlivnilo i elektromagnetické pole, to bylo ale vše, co zjistil.

Field, který jako správný byrokrat končil přesně v pět, začal odesílat data a balit si věci.

„Už odcházíš?“ zeptal se Altman.

Field se usmál a zvedl sádelnatý zadek ze židle. „Dneska už na práci nic nemám,“ řekl. „Za přesčasy mě neplatí,“ dodal, než vyšel ze dveří.

Altman zůstal ještě několik hodin, znovu procházel data a mapy, hledal nějaký precedens pro změny polí v kráteru nebo na podobných místech v záznamech, které se táhly až do dvacátého století. Nic.

Byl právě na cestě ke dveřím, když zazvonil telefon.

„Je to doktor Altman?“ zeptal se hlas ve sluchátku. Byl jen o trochu hlasitější než šepot.

„Tady Altman,“ potvrdil.

„Povídá se, že se vyptáváte na kráter,“ řekl hlas.

„To je pravda,“ souhlasil. „Je tam zvláštní anomálie…“

„Po telefonu ne,“ zasyčel hlas. „Už teď jste toho nakecal až moc. Osm hodin, bar na nábřeží. Víte, kde to je?“

„Samozřejmě,“ řekl Altman. „Kdo je tam?“

Ale volající už zavěsil.

5.

Než se Chava vrátil a přivedl s sebou svou matku a několik lidí z vesnice, stvoření se znovu změnilo. Vlhké šedé vaky na zádech se zvětšily, každý byl po nafouknutí skoro tak velký jako člověk. Ruce a nohy se nějak spojily, splynuly dohromady. Obnažený krk se změnil, maso teď vypadalo, jako by se v něm hemžili mravenci.

Vzduch kolem páchl a nažloutle se leskl. Nad stvořením visel hustý mrak, když k němu přišli příliš blízko, začali mít potíže s dechem. Jeden muž, malý, ale důstojně působící opilec, do mraku vešel, pak zavrávoral, rozkašlal se a zhroutil k zemi. Dva další vesničané ho vytáhli za nohy a začali propleskávat.

Chava je sledoval, dokud opilec nenabyl vědomí a nezačal se shánět po lahvi, pak pozornost obrátil zpátky k netvorovi. „Co je to?“ zeptal se Chava matky.

Jeho matka se šeptem radila se sousedy, zatímco tu věc sledovali. Chava měl problémy zaslechnout vše, co říkali, ale jedno slovo slyšel znovu a znovu. Ixtab. Ixtab. Nakonec se k němu matka obrátila. „Kdo je Ixtab?“ zeptal se nervózně Chava.

„Dojdi pro starou bruju,“ nakázala mu. „Ona bude vědět, co udělat.“

Bruja už byla na cestě na pláž, když na ni narazil. Šla pomalu, opírala se o hůl. Byla stará a sešlá, o většinu vlasů dávno přišla a její tvář byla jedna velká směsice vrásek. Matka mu tvrdila, že byla naživu už v době, kdy Španělé před tisíci lety pobili Maye. „Je jako ztracená kniha,“ řekla matka jindy. „Pamatuje si vše, co ostatní zapomněli.“

Přes rameno nesla přehozený vak. Začal jí vysvětlovat, jaké monstrum moře vyvrhlo, ale umlčela ho mávnutím ruky. „Já o něm vím,“ prohlásila. „Čekala jsem, že přijdeš dřív.“

Vzal ji za paži a pomáhal jí sejít na pláž. Ostatní vesničané také mířili na pobřeží, někteří se tvářili jako zhypnotizovaní. Několik jich plakalo, jiní utíkali.

„Kdo je Ixtab?“ zeptal se náhle Chava.

„Ach, Ixtab,“ povzdechla si bruja. Zastavila se a otočila k němu. „Je to bohyně. Žena na provaze. Visí na stromě, provaz kolem krku, oči zavřené ve smrti a její tělo začíná tlít. Ale přesto je stále bohyní.“

„Je mrtvá?“

„Je bohyní sebevrahů,“ vysvětlovala bruja. „Je oběšenou bohyní, bohyní konce. Shromažďuje ty, co zemřeli za nejasných okolností.“ Pronikavě se na chlapce zadívala. „Je to velmi tvrdá žena,“ řekla.

Chava přikývl.

„Pověz mi,“ zeptala se ho bruja, „snil jsi minulou noc?“

Chava znovu přikývl.

„Vyprávěj mi o svém snu,“ vyzvala ho bruja a bedlivě mu naslouchala, když jí ty útržky zmateně převyprávěl.

Mávla směrem k lidem běžícím před nimi a davu shromážděnému kolem podivného stvoření. „Oni také,“ řekla, „sdíleli náš sen.“

„Co to znamená?“ zeptal se Chava.

„Co to znamená?“ zopakovala. Ukázala třesoucím se prstem na stvoření před nimi, jeho šedé vaky teď byly dvakrát tak velké jako dospělý muž, mračno zhoubného plynu se rozšířilo. „Tady vidíš, co to znamená.“

„Snili jsme o tom a ono se to stalo skutečným?“ žasl Chava.

Obdarovala ho bezzubým úsměvem a zahihňala se. „Myslíš, že jsi tak mocný?“ zeptala se a začala se znovu šourat k pláži. „Myslíš, že my jsme tak mocní? Ne. Tohle nedokážeme. Náš sen byl varování.“

„Varování?“

„Sen nám pověděl, že se děje něco zlého,“ řekla. „Musíme to napravit.“

Chvíli kráčeli po písku bez jediného slova, stařena ztěžka oddechovala. Chava už slyšel sykot toho stvoření hlasitější než hřmění přílivu.

„Začal jsi někdy snít ještě dřív, než jsi usnul?“ zeptala se bruja.

„Co tím myslíte?“ zeptal se vystrašeně.

„Ach ano,“ pochopila. „Z tvého hlasu slyším, že snil. Musíš být opatrný. Najde si tě. Tím myslím, že si tě vezme. Chicxulub – víš, co to slovo znamená?“

Zavrtěl hlavou.

„A přesto v tomto městě žiješ celý život,“ zamračila se na něj. „Žil jsi ve slově, které neznáš.“

Chvíli mlčel, než se zeptal: „Je to špatné?“

Mlaskla rty, ale neodpověděla. Zřejmě ta otázka za odpověď nestála, domyslel si Chava.

„Co znamená Chicxulub?“ zeptal se po další tiché chvilce.

Krátce se zastavila a koncem hole do písku nakreslila znak. Byly to dvě čáry obtočené kolem třetí.

Zkřížil prsty a napodobil ochranné gesto, které se naučil jako dítě. Přikývla. „Co je to?“ zeptal se.

Nic neřekla. Roztáhla bezzubá ústa, na okamžik se znepokojivě podobala stvoření bez čelisti na pláži.

„Ocas ďábla,“ zašeptala. „Ďábel se probouzí a tluče ocasem. Pokud ho znovu neukolébáme ke spánku, bude to znamenat konec pro nás všechny.“

6.

Nemáš důvod tam chodit, pomyslel si Altman. Byla to hloupost, pravděpodobně něčí pokus o vtip. Pokládal jsi spoustu otázek, bylo nevyhnutelné, že si z tebe někdo zkusí vystřelit. Poslední věc, na kterou teď potřeboval myslet, byla špionáž a konspirátorství. Musel k tomu přistupovat racionálně a vědecky. Proto nešel do baru, ale raději zamířil rovnou domů.

Když dorazil, Ada už tam byla. Seděla u stolu, spala opřená na židli, tmavé vlasy měla sčesané za uši, padaly jí na ramena jako vodopád. Altman ji probudil polibkem na krk.

Usmála se a v tmavých očích se jí zablýsklo. „Vrátil ses později než obvykle,“ pokárala ho. „Nepodvádíš mě, že ne?“ neodpustila si malé rýpnutí.

„Hele, já unavený nejsem,“ bránil se.

„V noci jsem se moc dobře nevyspala,“ postěžovala si. „Měla jsem ty nejpříšernější sny.“

„Já taky.“ Posadil se a zhluboka nadechl. „Děje se něco divného.“ Pověděl jí vše o tom, co s Fieldem objevili, o telefonních hovorech a zvláštním pocitu, který z toho měli i ostatní, pocitu, že je něco špatně.

„Legrační,“ řekla Ada, „ale ne tím příjemným způsobem. U mě to dneska vypadalo úplně stejně.“

„Taky jsi objevila gravitační anomálii?“

„Svým způsobem. Nebo přinejmenším její antropologický ekvivalent. Příběhy se změnily.“

„Jaké příběhy?“

„Lidové příběhy se začínají měnit, a rychle. To se nestává, Michaeli. To se nikdy nestává.“

Altman náhle zvážněl. „Nikdy?“

„Nikdy.“

„Do hajzlu.“

„Pořád mluví o ďáblově ocasu,“ vysvětlovala. „O nějaké pokroucené věci s hroty. Když se o tom zmíní, zkříží prsty. Takhle.“ Zvedla prostředníček a ukazováček a překřížila je. „Ale když se o tom s nimi pokusím promluvit, hned zmlknou. Tak se ke mně nikdy dřív nechovali. Jako by mi už nevěřili.“ Otřela rukou desku stolu. „Víš, co je na tom nejdivnější?“

„Co?“

„Víš, jak se ‚ďáblův ocas‘ řekne v yukatánské mayštině? Stejně jako tvůj kráter – Chicxulub.“

Altmanovi vyschlo v krku. Podíval se na hodinky. Tři čtvrtě na osm. Ještě by to do baru mohl stihnout.

7.

Chvíli nikdo nemluvil. Jen tam stáli a sledovali bruju, která se opírala o Chavu a pro změnu sledovala stvoření.

„Vidíš?“ řekla šeptem, který téměř zanikl v netvorově sípání. „Roste to.“

Sáhla hluboko do vaku a vytáhla hrst čehosi. Začala tančit, pomalu kroužila kolem stvoření, obcházela ho na samém okraji oblaku, který si to vytvářelo. Chavu táhla s sebou, na písek před nimi něco sypala. Byl to kolébavý tanec, bez řádu, téměř opilecký. Ostatní zprvu jen přihlíželi, pak se jeden nebo dva přidali, po nich ještě několik dalších. Jiní potřásali hlavou, jako by se právě probrali z transu.

Když stála přímo před netvorovou hlavou, zastavila se a začala se otáčet na místě. Ostatní bruju brzy napodobili, seřadili se a pomalu vytvořili nepřerušovaný kruh. Otáčeli se před stvořením, někteří při tom stáli po kolena v přílivu.

Máchla před sebou holí, o krok ustoupila a pak znovu vykročila vpřed. Ostatní ji napodobili. Chava si stoupl příliš blízko a rozkašlal se, trochu se nadechl plynu, který stvoření vypouštělo. Oči ho štípaly a v krku ho pálilo.

Bruja pozvedla ruce, ukazováčky a prostředníčky zkřížené. Chicxulub, zamumlala a znovu se otočila. To slovo vyšlo i z ostatních hrdel, znělo jako nářek.

Bruja se pomalu otočila a odešla, záda rovná a krok jistější, než když sem přišla. Ušla od kruhu několik kroků a hrabala v písku, dokud nevytáhla kus naplaveného dřeva, pak se obrátila a vrátila do kruhu. Kývla a pokynula Chavovi, aby opustil kruh a vrátil se s naplaveným dřevem. Jeden po druhém je následovali i ostatní a pak se pomalu vraceli.

Kůže, která vytvářela šedé vaky na netvorových zádech, se napínala a tenčila pokaždé, když vaky narostly. Teď už byla skoro průhledná. Vaky se pomalu nadmuly až k prasknutí a pak splaskly, napůl vyfouknuté se začaly znovu nadýmat. Byla to strašidelná podívaná. Chava čekal, že nakonec prasknou.

Bruja se dala do tance. Zvedla svůj kus naplaveného dřeva, bezzubě se usmála a hodila ho na netvora.

Zasáhlo stvoření do hlavy, ne moc silně, a spadlo do písku pod ním. Netvor nijak nereagoval.

„Teď ty,“ vyzvala bruja Chavu. „Výš. A silněji.“

Vší silou hodil kus dřeva na levý vak. Zasáhl ho poblíž zad a lehce natrhl. Se syčením z něj unikal vzduch. Bruja zvedla ruce a švihla s nimi dolů, aby své kusy dřeva hodili i ostatní. Jeden nebo dva minuli, další kusy se odrazily, ale víc než několik jich vaky zasáhlo, některé zanechaly hluboké rány. Unikal z nich vzduch a štiplavý mrak se začal pomalu rozplývat.

„Teď ty,“ zasyčela bruja na Chavu. „Jdi za bezejmenným mužem, tím opilcem, který sedí támhle. Doběhni k němu, vezmi mu láhev a přines mi ji.“

Rychle opustil kruh a běžel za malým, ale důstojně vyhlížejícím opilcem, který se předtím příliš přiblížil k mraku a málem zemřel. Muž se otočil a usmál se na něj. Než mohl nějak zareagovat, Chava mu sebral láhev, kterou si opilec postavil mezi nohy, a utekl zpátky k bruje.

Vzala si ji od něj a vytáhla zátku. Opilec za nimi hlasitě protestoval, několik lidí ho muselo odtáhnout pryč. „Zadrž dech,“ řekla Chavovi a podala mu láhev. „Musíš tím polít dřevo a toho tvora.“

Srdce mu bušilo jako zvon. Chava se zhluboka nadechl a vyrazil vpřed. Protržená kůže na vacích už začala srůstat. Vaky zatím zůstávaly splasklé, pomalu se však zvedaly. Obrátil láhev, pocákal stvoření a dřevo kolem něj a běžel zpátky za brujou, oči mu slzely a pálily ho.

Bruja zapálila konec hole, udělala pár opatrných kroků vpřed a dotkla se holí netvorovy hlavy.

Stvoření i naplavené dřevo se okamžitě vzňaly. Upustila hůl, nechala shořet i ji. Stvoření syčelo a škubalo sebou, ale od ohně se odplazit nepokusilo. Šedé vaky na zádech zuhelnatěly a praskly. Nakonec se to přestalo hýbat úplně.

Belhající se bruja je znovu provedla pomalým, kolébavým tancem. Chava si uvědomil, že jeho nohy tančí s naprostou jistotou, přizpůsobovaly se tanci, skoro jako by mu s nimi hýbal někdo jiný. Obecní opilec, všiml si, se ke kruhu nepřipojil. Udržoval si malý odstup, lehce se pohupoval a se svraštěným obočím zíral do ohně. Ostatní pokračovali v tanci, předváděli pomalé krouživé pohyby, dokud z netvora nezbyla jen spálená kouřící kostra. Zbavená masa a spálená na uhel vypadala skoro lidsky.

8.

Objednal si láhev piva a ověřil si, že mu ji se skleničkou přinesli zavřenou. Zatímco čekal na svou objednávku, prohlížel si bar, snažil se odhadnout, kdo mu to telefonoval. Osazenstvo baru tvořil půltucet vědců ze Severoamerické oblasti – mohl to být kdokoli z nich.

Posadil se ke stolu. Právě si otevřel pivo a usrknul z něj, když k němu ten muž přistoupil. Byl bledý a hubený, na sobě měl kombinézu a nosil krátký sestřih. Altman ho odhadoval na nějakého technika.

„Vy jste Altman,“ řekl. Nebyla to otázka.

„Přesně tak,“ přikývl Altman. „A vy jste…?“

„Své jméno si schovávám pro přátele,“ odsekl muž. „Jste přítel?“

Altman na něj jen zíral.

„Jasný, chápu,“ povzdechl si muž. „Možná se nepřátelíte tak rychle. No dobře, ale ať už si budete o tom, co vám řeknu, myslet cokoliv, když se někdo zeptá, ode mě to nemáte.“

Altman zaváhal jen na chvíli. „Rozumím,“ řekl.

„Ruku na to?“ navrhl muž.

Natáhl ruku. Altman ji stiskl a potřásl s ní. „Hammond,“ představil se muž. „Charles Hammond.“ Přitáhl ke stolu další židli a posadil se.

„Rád vás poznávám,“ řekl Altman. „A teď předpokládám, že mi řeknete, o co tady jde.“

Hammond se naklonil blíž. „Všiml jste si několika věcí,“ pověděl mu. „Nejste jediný.“

„Ne?“ zeptal se chladně Altman.

„Pracuji v komunikacích. Jsem na volné noze, většinou průmyslové instalace.“ Natáhl ruku a lehce Altmana dloubl prstem do hrudi. „I já si všimnul několika věcí.“

„Dobře…“

„Je tu puls,“ pověděl mu Hammond. „Pomalý a nepravidelný, velmi slabý, ale dost silný, aby trochu rozhodil ostatní signály. Já jsem perfekcionista. Když něco nastavím, chci, aby to šlapalo jako hodinky. To, s čím si ostatní nezatěžují hlavu, tu moji zatěžuje. Právě proto jsem si toho všiml.“

Zarazil se. Altman čekal, jestli bude pokračovat. Když to neudělal, Altman usrkl piva a zeptal se: „Všiml čeho?“

Hammond pokýval hlavou. „Přesně na to se ptám i sám sebe. Nejdřív jsem si myslel, že problém je v komunikačním terminálu, který jsem u DredgerCorp nainstaloval.“

„Nevěděl jsem, že tu má DredgerCorp svá zařízení,“ přerušil ho Altman. To samo o sobě naznačovalo, že se tu děje něco divného. DredgerCorp byla jednou z podezřelejších těžebních korporací, typ společnosti, která rychle proklouzne pod radarem místní vlády, vytěží důl nebo pobere, co dokáže, a vytratí se dřív, než si jí někdo všimne.

„Oficiálně tu nejsou. Hrozně tajný,“ ušklíbl se Hammond. „Ani bych neměl vědět, co jsou zač. Tak jako tak, nejdřív jsem si myslel, že je to uvolněný kontakt a dochází tam k nepatrným elektrickým výbojům, kvůli kterým to tak často syčí. Tak jsem to celé rozebral. Všechno bylo v cajku. Zase jsem to složil a syčení bylo zpátky. Někdy to přijde jednou nebo dvakrát za minutu a trvá to několik vteřin, někdy ani to ne. Možná jsi něco přehlédl, říkal jsem si. Zrovna jsem se toho zmetka chystal znovu rozebrat, když mě napadlo, že bych raději měl zkontrolovat další terminál v systému. Ten samý problém. Chtěl jsem kompletně rozpitvat celou komunikaci DredgerCorpu, když mě něco napadlo – možná to není jen v našem systému, ale i na jiných místech.“

„A?“

Hammond znovu pokýval hlavou. „Zaznamenávali to všichni, ale nikdo si toho nevšímal. Nebyla to porucha jednoho systému. Je to elektromagnetický puls, slabý a nepravidelný, ale určitě odněkud vysílaný.“

„A co to bylo?“

„Začal jsem trochu pátrat,“ pokračoval Hammond, Altmanovu otázku ignoroval. „Rozmístil jsem několik přijímačů, snažil jsem se puls zaměřit triangulací. Byl příliš nepravidelný, chvíli mi trvalo, než jsem zjistil, odkud to jde. A když jsem na to přišel, byl jsem přesvědčený, že to nemůže být pravda. Tak jsem přijímače přesunul, provedl další triangulaci, a tentokrát už jsem si byl jistý, odkud to přichází.“

„Odkud?“

Hammond se naklonil ještě víc, vzal Altmana kolem ramen a rty se mu skoro dotýkal ucha.

„Nezapomeňte,“ zašeptal, „že ode mě to nemáte.“

Altman přikývl.

„Z kráteru,“ zašeptal Hammond. „Přímo ze středu kráteru Chicxulub, zpod skoro dvou kilometrů bahna a kamení. Na tom samém místě, kde jste našel tu svoji anomálii.“

„Ach, můj bože,“ vydechl Altman. Pověděl Hammondovi, o čem se doslechla Ada. „Tři různé události,“ řekl. „A všechny se týkají chicxulubského kráteru.“

Hammond se odtáhl a pokýval hlavou. „Myslím si to samé,“ souhlasil. „Možná tu ten puls byl celou dobu, jen si ho doteď nikdo nevšiml. Možná ho teď slyšíme jen díky citlivějšímu vybavení. Ale já si myslím, že bych ho zaměřil už dřív. Něco takového bych nepřehlédl. Ale na vás mám jednu otázku – je to puls, nebo signál?“

„Signál?“

„Je trochu nepravidelný, ale pořád v něm je jistý vzor. Ruku do ohně bych za to nedal, ale myslím si, že je generovaný uměle. Tam dole, pod miliony tun vody a kamení.“

„To nedává smysl,“ zavrtěl Altman hlavou.

„To ne,“ souhlasil Hammond. „A bude to ještě divnější.“ Znovu se k němu naklonil a tentokrát Altman v jeho očích zahlédl vyplašený výraz. „Pověděl jsem o pulsu DredgerCorpu, říkal jsem si, že je to moje povinnost. Nechtěl jsem jim to dávat za vinu, chtěl jsem jim jasně vysvětlit, že to působí na všechny, i když si to neuvědomují. A co si myslíte, že mi na to řekli?“

„Co?“

„‚Mluvil jste o tom s někým?‘ Tohle je doslovná citace. Než jsem zjistil, co se děje, strčili mi podepsat slib mlčenlivosti. Výměnou za jistý finanční bonus jsem o pulsu nesměl mluvit, vůbec s nikým. A než jsem se s vámi potkal, tak jsem se toho držel.“

„O co tady podle vás jde?“ zeptal se Altman.

„O co tady podle mě jde? Na něco se vás zeptám. Před kým nezabezpečíte zabezpečený komunikační systém?“

„Před kým?“

„Před chlápkem, co ho nainstaloval. Přede mnou. Když ten systém nastavíte, můžete si tam nechat tucet cestiček, jak se do něj dostat, aniž by si toho kdokoliv všimnul. Čas od času jsem to samozřejmě udělal i já, to abych nevyšel ze cviku. Jen koníček, vážně.“ Jeho hlas teď skoro nebylo slyšet. „Udělal jsem to i v DredgerCorpu.“

„A?“

„Dlouho to nevydrželo,“ přiznal. „Deset dní po nahození systému ho rozebrali. Zaletěl jim to udělat někdo ze Severoamerického sektoru, tentokrát to byl jejich člověk.“

„Museli zjistit, že systém nebyl bezpečný.“

„Mohli se jen dohadovat,“ řekl Hammond. „Jistotu mít nemohli. Oni po něčem jdou. Na dně kráteru cosi je, něco cenného, možná víc, než si dokážeme představit. Ve vysíláních, co jsem zachytil, o tom hodně spekulovali. Ale po třech dnech začaly zprávy chodit zašifrované, kódovali úplně všechno.“ Sáhl do kapsy a vytáhl holopod. „Podívejte se na tohle,“ vyzval Altmana. „Pojďte blíž. Ať to nikdo jiný nevidí.“

„Co je to?“ zeptal se Altman.

„To řekněte vy mně.“

Altman holopod zaštítil rukama, sledoval obraz, který se před ním objevil a pomalu mu rotoval mezi dlaněmi. Byla to jen digitální obrazová prezentace. Nešlo poznat, z čeho to je a jak přesně to vypadá ve skutečnosti, ale dokázal si udělat představu. Třpytící se trojrozměrný útvar měl dvě části, tlusté u základny a na konci se rozdělující do dvou hrotů. Očividně šlo spíš o lidský výtvor než o přírodní formaci, o tom nepochyboval. Nebo ho o tom jen přesvědčil počítačový model? Něco mu to připomnělo. Zdálo se, že to má dvě větve, které jsou na jednom konci spojené a obtáčí se jedna kolem druhé, ale mohl to být i jednolitý zužující se útvar s perforovaným středem.

Zíral na to dlouho, sledoval, jak se to pozvolna otáčí. A pak si vzpomněl. Stejný tvar Ada vytvořila prsty, když překřížila jeden přes druhý, znamení, které teď podle ní dělali vesničané.

„Ďáblův ocas,“ zašeptal, neuvědomil si, že to řekl nahlas, dokud si nevšiml Hammondova polekaného výrazu.

Zavřel holopod a podal ho Hammondovi.

„Tohle jsem získal, než mě odřízli od systému,“ řekl Hammond. „Podle zprávy, kterou k tomu připojili, si spojili všechny informace, co měli – pracovali s pulsem a anomálií a několika dalšími věcmi, o kterých ani jeden z nás zatím neví, a přišli s tímhle. Právě tohle je podle nich v srdci kráteru.“

Chvíli seděli potichu, jen zírali do sklenic. „Takže to začalo pulsem,“ promluvil nakonec Altman. „Možná jde o nějaký signál. Z něčeho na dně kráteru, z něčeho, co nevypadá jako přírodní útvar, ale spíš jako umělý lidský výtvor.“

„Umělý, to ano,“ uchechtl se Hammond, „ale kdo tady tvrdí, že je lidský?“

„Pokud nejde o lidský výtvor, pak tedy…“ Altman se zarazil. Najednou mu to došlo. „Do prdele,“ zaklel. „Vy si myslíte, že to není dílo lidí, ale nějakých mimozemšťanů?“

„Já ani nevím, co si mám myslet,“ přiznal Hammond. „Ale ano, právě tohle si několik lidí v DredgerCorpu myslí.“

Altman zavrtěl hlavou. „Nevím, co na to říct,“ řekl. Nervózně se rozhlédl po baru. „Proč mi to vůbec říkáte?“ zeptal se. „Proč zrovna mně?“

Hammond mu znovu bodl prstem do hrudníku. „Protože jste se ptal. Tohle se tu děje už nějaký čas. Museli si toho všimnout i jiní. Jenže vy jste jediný, kdo kontaktoval každého, o kom si myslel, že by mohl mít odpověď. Víte, co mi to prozradilo? Že pro nikoho nepracujete. Že to chcete zjistit kvůli sobě.“

„Určitě se tím zabývají i další.“

„Řeknu vám to takhle. Někdo se to snaží udržet pod pokličkou. Možná DredgerCorp, možná někdo ještě výš. Spousta lidí ví, co se děje, ale nikdo o tom nemluví. Proč? Protože si je koupili. Proč mluvím s vámi? Protože si nemyslím, že si koupili i vás.“ Hammond dopil láhev a pak se Altmanovi podíval přímo do očí. „Alespoň zatím ne.“

9.

Právě se s brujou vracel zpátky do její chatrče, když věci přestaly dávat smysl úplně. V jednu chvíli tam byla, šla vedle něj, laskavě k němu promlouvala – a najednou byla pryč. Nejenže zmizela, ale když se ohlédl, neviděl v písku jiné stopy než ty své.

Pokračoval dál k její chatrči. Možná ho opustila a šla tam. Možná jen nedával pozor.

Když k chatrči dorazil, lehce zaklepal na pokroucený kus plechu, který nahrazoval dveře. Nikdo neodpověděl. Zaklepal znovu, tentokrát silněji. Stále žádná odezva.

Zaklepal znovu. A znovu. Pořád nic.

Nakonec jeho zvědavost převládla nad strachem. Zhluboka se nadechl a opatrně odsunul kus plechu stranou, jen tolik, aby mohl proklouznout dovnitř.

Byla tam tma. Chvíli trvalo, než se jeho oči přizpůsobily.

Zpočátku neviděl nic víc než paprsek světla pronikající škvírou ve dveřích. Něco tu však cítil, silný dráždivý pach, tak trochu kovový – nedokázal si ho zařadit. Pak začal pomalu rozeznávat tmavé obrysy. Stůl posetý neurčitými předměty. Dnem vzhůru převrácené umyvadlo na podlaze z udupané hlíny. Na vzdálenější straně pokoje uviděl rohož ze slámy a trávy a na ní, pod potrhanou pokrývkou, obrys těla.

Zavolal na ni. „Brujo!“ Tělo na posteli se nepohnulo.

Pomalu prošel místností a zastavil se u postele. Opatrně se natáhl a dotkl se těla pod pokrývkou, lehce s ním zatřásl.

„To jsem já,“ řekl. „Chava.“

Ležela na boku. Zatahal ji za rameno a ona se převalila na záda, pokrývka z ní sklouzla a odhalila brujiny vytřeštěné oči a podříznutý krk.

Našel krabičku zápalek a roztřesenými prsty zapálil lampu na podlaze vedle postele. Stáhl z ní přikrývku a spatřil nůž, který i po smrti stále svírala v ruce. Čepel byla nahnědlá od její krve. Opatrně jí nůž z ruky vzal a položil ho vedle na postel. Všiml si, že druhou ruku má ošklivě pořezanou, na každém prstu dlouhý řez.

Ixtab, pomyslel si.

Zvedl lampu a podržel ji blíž u její tváře. Řez byl roztřepený a nedokončený, trčela z něj modrobílá trachea. Byla už nějaký čas mrtvá, přinejmenším několik hodin, možná i celé dny. Pach v místnosti, uvědomil si, byl pach její krve. Jak je to možné? Před chvílí s ní byl. Nebo si myslel, že s ní je.

Potřásl hlavou, otočil se a zamířil ke dveřím, pak se prudce zastavil. Ve světle lampy uviděl ještě něco. Zdi byly pokryté hrubými symboly, nepodobaly se ničemu, co kdy viděl, podivné pokroucené tvary načmárané krví.

Šokovaně na ně zíral. Do hlavy se mu pomalu vplížily hlasy, byl mezi nimi i ten brujin. Otočil se a utekl.

10.

Když Altman odešel, Hammond zůstal v baru a dál popíjel. Bolela ho hlava. Bylo moudré říct to Altmanovi? Nemýlil se v něm? Možná pro nikoho nepracoval, ale kdyby někdo sháněl informace, nechtěl by, aby si o něm právě tohle myslel? Že mluví s někým, kdo ho neohrožuje? Jenže tím si nemůžete být jistí nikdy. Nemůžete si být ani jistí, že vás zrovna teď někdo nesleduje. Sledují vás pořád, dohlížejí na vás a ve chvílích, kdy se cítíte nejbezpečněji, se na vás pravděpodobně zaměřují nejvíc, pokud možno co nejnenápadněji. V tu chvíli zjišťují, jak se vám můžou zavrtat do hlavy. Přesně to určitě udělali – museli mu do hlavy implantovat vysílač. Hlava mu třeštila, trvalo to už několik dní. Proč si toho nevšiml dřív? Nahrávali jeho mozkové vlny, pak je vysílali do tajné hi-tech neurologické laboratoře a cpali do hlavy někoho jiného, věděli všechno, na co myslí. Jediné, co by mu mohlo pomoc, bylo nemyslet. Když nebude myslet, možná se udrží o krok před nimi.

Někdo k němu přicházel. Mohutný muž s ježatým knírkem a vrásčitou tváří plnou jaterních skvrn. Musel to být jeden z nich. Napjal svaly, ale zůstal nehybný. Bude mít čas vytáhnout z kapsy nůž, otevřít a bodnout toho chlapa? Ne, pravděpodobně ne. Ale v ruce držel pivní láhev. Možná by ji mohl muži hodit do obličeje. Když ji hodí dost silně a nemine, mohl by ho omráčit. Nebo ne, počkat, mohl by láhev vzít za hrdlo a rozbít ji. Pak by měl opravdovou zbraň. Živého ho nikdy nedostanou.

„Señore?“ oslovil ho muž, ve tváři měl starostlivý výraz. „Jste v pořádku?“

Co to bylo za hlas? Byl mu povědomý – majitel baru. Jak se jmenoval? Mendez nebo tak něco. Uvolnil se. Co vyvádí? Vždyť to byl jen barman. Potřásl hlavou. Proč je tak paranoidní? Jindy se tak nechoval, že ne?

„Jsem v pořádku,“ řekl. „Dal bych si ještě pivo.“

„Je mi líto,“ omlouval se majitel, „ale právě zavíráme.“

Vskutku, když se rozhlédl kolem sebe, zjistil, že v baru kromě něj skoro nikdo není. Všichni už odešli, výjimkou byl vesničan, bezejmenný opilec, který obmotaný tmavou šálou nasával v rohu a sledoval ho.

Hammond přikývl. Vstal a zamířil ke dveřím. Opilec ho vyprovázel očima. Nevšímej si ho, napomenul se v duchu Hammond. Ten k nim nepatří, je to jen ožrala. Ještě se k tobě nedostali. Asi. Zhluboka se nadechni. Budeš v pohodě.

Vyšel na zaprášenou ulici. Slyšel příboj narážející na pobřeží, ve vzduchu cítil sůl. Co teď? Co dál? A pak ho napadlo. Půjdu domů.

Byl v půli cesty zpátky do komplexu, kde bydlel, procházel liduprázdnou ulicí, když cosi zaslechl. V první chvíli si nebyl jistý, jestli šlo o něco důležitého. Bylo to jen zachrastění a mohlo to udělat zvíře. Když se zastavil, už to neslyšel. Jenže když šel dál, vrátilo se to, nepatrné zvuky jako šepot, který pořádně neslyšíte. O půl bloku dál už si byl jistý – někdo za ním šel a zakrýval zvuk svých kroků těmi jeho.

Otočil se, ale nikoho nespatřil. Trochu zrychlil tempo. Zdálo se, že ze stínů před ním vychází šepot, ale když se k nim přiblížil, utichl. Zavrtěl hlavou. Tohle je šílené, pomyslel si. Začínám bláznit. Za sebou zaslechl další zvuk, znovu se otočil a tentokrát něco zahlédl, tmavý stín o kus dál v ulici.

Zastavil se a zíral na něj. Tmavá postava se zastavila a stejně rychle, jako se objevila, ustoupila do stínů a zmizela.

„Haló?“ vyhrkl dřív, než si to promyslel. „Je tam někdo?“

Srdce mu vyskočilo až do krku. Sáhl do kapsy a vytáhl nůž, otevřel ho. V ruce vypadal absurdně malý, skoro nepoužitelný. Začal se vracet ke stínům, kde postava zmizela, ale pak ho napadlo, že právě to možná chtějí. Rychle se otočil a pokračoval původním směrem.

Až na to, že když se otočil, ulice už nebyla prázdná. Stáli tam tři muži, dva z nich dost mohutní, všechny tři obličeje znal ze zařízení DredgerCorpu.

„Hammond?“ řekl ten nejmenší, jako jediný z nich nosil brýle. „Charles Hammond?“

„Kdo to chce vědět?“ zeptal se Hammond.

„Někdo by si s vámi rád promluvil,“ pokračoval ten malý. „Pojďte s námi.“

„Kdo?“

„Nemám oprávnění vám to říct.“

„Nemám čas,“ odbyl je Hammond. „Služba už mi dávno skončila.“

„Na tohle máte čas vždycky,“ řekl jeden z vazounů.

Přikývl. Předstíral, že se podvoluje, udělal k nim několik kroků a pak se otočil, co nejrychleji utíkal opačným směrem.

Za zády mu zazněly výkřiky. Zabočil do vedlejší uličky a proběhl jí, za patami mu štěkal divoký pes. Přeskočil rozvrzaný plot a dopadl na hromadu odpadků. Vstal a dal se znovu do běhu, opustil ulice města a zamířil do chudinské kolonie.

Příšerně ho bolela hlava. Ohlédl se – stále je měl v patách, doháněli ho. Běžel dál, v boku ho začalo píchat. Trochu zpomalil, ale utíkat nepřestal.

Když dorazil k okraji kolonie, byli už dost blízko, aby slyšel jejich sípavý dech. Oni mě dostanou, uvědomil si, a já s tím nemůžu nic dělat. Prudce se zastavil, otočil a napřáhl před sebe nůž.

Tři muži se rychle rozdělili a utvořili kolem něj trojúhelník. Zadýchaný Hammond přehazoval nůž z jedné ruky do druhé. Trojice si udržovala odstup, ruce zvednuté před sebou.

„Tohle není nutné,“ uklidňoval ho ten s brýlemi. „Chtějí si s vámi jen promluvit.“

„A oni jsou kdo?“ zeptal se Hammond.

„No tak,“ řekl obrýlený. „Buďte hodný kluk a zahoďte ten nůž.“

„Co to s ním je, Tome?“ zeptal se jeden vazoun druhého.

„Je vyděšený, Time,“ odpověděl Tom. „Já bych měl na jeho místě strach taky. Zloděje nemá nikdo rád.“

„Zloděje? Copak jde ukrást tajemství?“ podivil se Tim.

„Ale no tak, chlapci,“ pokáral je obrýlený. „Moc mi s tím nepomáháte.“

Byly zase zpátky, hlasy v hlavě se vrátily. Ale proč mu posílali hlasy do hlavy, když stáli přímo před ním? A pak se v Hammondově hlavě zrodila strašlivá myšlenka. Co když po mně jdou skupiny dvě? DredgerCorp a ještě jedna? Nebo možná dokonce tři. Nebo čtyři. Co od něj chtějí? Budou ho bít? Zabijí ho? Nebo něco ještě horšího?

„Jen klídek,“ řekl obrýlený, vypadal teď trochu nervózně.

Někdo, uvědomil si Hammond, vydal hlasité pronikavé zakvílení. Znělo to hrozivě. Chvíli trvalo, než si uvědomil, že to byl on.

„Povídám, že je na něm něco divnýho,“ zaslechl za sebou Tima.

„Máš pravdu, Time,“ přizvukoval mu Tom.

Byli tu, tři proti jednomu, stáli tak, že je nemohl vidět všechny najednou. Mohl se otáčet sem a tam, ale ať udělal cokoliv, všechny je prostě neviděl. A pak tu byli ti v hlavě, co z ní pomalu vytahovali myšlenky. Bože, ta hlava bolela. Musel je zastavit, musel je z ní dostat.

„Příteli, odlož nůž,“ naléhal obrýlený.

Ale to bylo to poslední, co chtěl Hammond udělat. Místo toho se vrhl vpřed a ohnal se nožem po tom s brýlemi. Muž hbitě uskočil, ale nebyl dost rychlý, nůž ho sekl kousek pod zápěstím. Držel se za ruku, mezi prsty mu kapala krev, tvář mu v šeru náhle pobledla.

Hammond ale zapomněl na ostatní. Otočil se a byli tam, udržovali malý odstup, určitě se však o kousek přiblížili. Rychle se stáhli, když si uvědomili, že si toho všiml.

Stále byl obklíčený, v hlavě i mimo ni. Nemohl uniknout. Nikdy jim neuteče.

A když se nad tím zamyslel, srdce mu bušilo jako zvon, udělal jedinou věc, kterou mohl.

„Tohle jsem nečekal, Time,“ hlesl Tom.

„Ani já ne,“ souhlasil Tim. „Ten chlap byl jedno velké ošklivé překvapení. Na co ho vůbec potřebovali?“ zeptal se muže s brýlemi.

„Chtěli mu položit pár otázek,“ řekl obrýlený. „Nic vážného. Jen pár otázek.“ Obvázal si zápěstí utrženým rukávem. Pomalu nasakoval krví.

„Nikdy jsem nic podobného neviděl,“ řekl Tom. „A doufám, že znovu neuvidím.“

„Já taky,“ zavrtěl Tim hlavou.

O krok ustoupil, aby uhnul před rozšiřující se kaluží krve, která vytékala z Hammondova proříznutého krku. Nikdy dřív neviděl, aby se někdo řízl tak hluboko a tak rychle. Byla tu spousta krve a stále přitékala další. Ustoupil ještě o krok.

Jak si tohle může někdo udělat, divil se Tim. Musel být příšerně vystrašený. Nebo šílený. Nebo obojí. Zamžoural a promnul si spánky.

„Jsi v pořádku, Time?“ zeptal se Tom.

„Určitě víc než on,“ odpověděl Tim. „Jen mě trochu bolí hlava.“

„Mě taky,“ přiznal Tom. „Terry?“

„Taky ji mám jako střep,“ řekl obrýlený. „Tohle je prostě jedna z těch nocí. Přidejte do kroku, chlapci. Vypadneme odsud, než sem dorazí poldové.“

ČÁST DRUHÁ
STÍSNĚNÝ PROSTOR

11.

„Zabil se. Úplně bezdůvodně,“ řekl muž na videoobrazovce. Nebyla to ani tak otázka jako spíš prohlášení. Měl hranatou čelist a bílé, dozadu sčesané vlasy, které se mu lepily k hlavě. I na malé videoobrazovce to byl impozantní muž. Nosil uniformu, ale obrazovka byl nastavená, aby rozmazávala jeho insignie a znemožnila tak poznat, ke kterému vojenskému útvaru patří.

„Přesně to mi řekli, pane,“ potvrdil Tanner.

William Tanner stál v čele nedávno vzniklé DredgerCorp Chicxulub, polotajné odnože organizace, kterou narychlo vytvořili hned, jak zjistili, že se něco děje uvnitř kráteru.

Tanner měl vojenskou minulost a specializoval se na organizování tajných operací skrz falešné korporace. Tuhle vedl pod jménem Ecodyne. Stačilo, aby do systému ve správnou chvíli zadal správný příkaz, a veškeré spojení s DredgerCorp z firemních záznamů okamžitě zmizí. Pak zmizí i Tanner a znovu se objeví pod novým jménem. Operace zatím probíhala hladce, zčásti díky štěstí a zčásti proto, že byl opravdu dobrý v tom, co dělal. Právě proto u DredgerCorp pracoval už desátým rokem.

Jméno muže na obrazovce neznal. Věděl jen, že před třemi dny měl videokonferenci s Lennym Smallem, prezidentem DredgerCorpu, který mu vysvětlil, že přibírají někoho zvenčí. Když se Tanner zeptal, kdo to je, Small se jen usmál.

„Jména nejsou zapotřebí, Tannere,“ řekl. Přeposlal na Tannerovu obrazovku obraz nějakého muže. „Tohle je váš člověk. Povíte mu o všem, co bude chtít vědět. A uděláte vše, o co si vám řekne.“

Jakmile se Small odpojil, Tanner zavrtěl hlavou. Proč přibírat někoho zvenčí? Jen tím zvýší riziko, že se něco pokazí. Pouze další díra, kterou bude muset zacpat, až operace skončí. Small ke stáru vyměkl, asi trochu moc pil, začínal být neopatrný. Všechny tím ohrožoval. Ohrožoval tím jeho. Tannerovi se to nelíbilo.

Ale když toho chlapa poprvé uviděl na obrazovce a slyšel ho mluvit, jakmile poprvé zaslechl chlad v jeho hlase, uvědomil si, že šéfa podcenil. Tohle nebyl jen tak někdo. Tohle byl voják, který toho nepochybně hodně viděl a věděl lépe než kdokoliv z nich, o co tady běží. Tanner o něm osobně začal přemýšlet jako o Plukovníkovi, přestože neměl tušení, jakou má ve skutečnosti hodnost nebo v jaké složce armády slouží. Ani se nedalo odhadnout, kde je – pixely v pozadí byly lehce rozmazané, což obrysům Plukovníkova těla propůjčovalo podivnou záři. Byl to Plukovník, kdo si vzal data získaná z různých vědeckých zpráv a vygeneroval model, jenž jim umožnil představit si, co je čeká v srdci kráteru. Byl to Plukovník, kdo nechal okamžitě nahradit zabezpečení systému, protože viděl možnost, že si technik, který původní systém instaloval, mohl zařídit zadní vrátka. A když se mladý geofyzik jménem Altman začal vyptávat na anomálii v kráteru, Plukovník mu okamžitě nechal napíchnout telefon.

O několik minut později byl Plukovník zpátky na videoobrazovce, aby Tannerovi sdělil, že Altmana telefonicky kontaktoval technik z komunikací – Bacon. Ne, tak se nejmenoval, bylo to jinak, ale také to souviselo s jídlem. Ham^2. Hammond.

„Na vystopování bylo příliš pozdě,“ řekl mu Plukovník, „tak mi toho Hammond najděte a trochu si s ním popovídejte.“

Což Tannera přivádělo zpátky tam, kde byl teď. Udělalo na něj dojem, jak klidná a nehybná Plukovníkova tvář zůstala, když mu pověděl o Hammondově smrti.

„Nemohli vám lhát?“ zeptal se Plukovník.

„Sám jsem viděl tělo,“ ujistil ho Tanner. „Je opravdu mrtvý. Pouze se ho sem snažili přivést, jen s ním mluvili a jemu přeskočilo a podřízl si krk.“

„On si co?“

„Podřízl si krk. Skoro si uříznul hlavu.“

„Povídáte, že s ním jen mluvili,“ zopakoval Plukovník. „To znamená co? Lidé si nepodříznou krk, když s nimi jen mluvíte.“

Tanner polkl. Rozhovory s Plukovníkem ho znervózňovaly.

„Není možné, že na něj příliš tlačili?“ zeptal se Plukovník.

Tanner zavrtěl hlavou. „S těmi muži jsem pracoval už dřív. Jsou naprosto spolehliví. Dostali přesné instrukce. Věřte mi, byli stejně překvapení jako vy nebo já.“

Plukovník lehce přikývl. „Myslíte si, že ten Altman představuje hrozbu?“

Tanner pokrčil rameny. „Doufal jsem, že to zjistím od Hammonda.“

„Váš nejlepší odhad,“ vyzval ho Plukovník. „Hrozba, nebo ne?“

Tanner sklopil zrak k holodatům, která byla rozptýlená před ním, a protáhl je holoobrazovkou. Věděl, že jejich kopie se objeví na druhé straně linky, aby se na ně mohl Plukovník podívat. „Nemyslím si, že bychom si měli s Altmanem dělat velké starosti,“ řekl. „Není na něm nic zvláštního. Průměrný vědec. Žádný Einstein, nijak nevyčnívá.“

„Podle mých zkušeností,“ prohlásil Plukovník, „nikdo nevyčnívá, dokud mu k tomu nedáte důvod. Do té doby nepoznáte, jestli se ohne, nebo zlomí.“

„To ano,“ připustil Tanner, „ale podle mých zkušeností se jen málokdo dostane tak daleko.“

Plukovník přikývl, rty pevně sevřené. „A Altman se dostane…?“

Tanner se nad tím zamyslel. „Nevím. Nevypadá jako typ, co si hraje na hrdinu. Pravděpodobně to není průmyslový špion jiné korporace, dost o tom pochybuji, a pravděpodobně se ani k žádné nechystá. Vypadá to, že tuto zakázku vzal jen kvůli přítelkyni, která odjížděla do Chicxulubu.“

„To by mohlo být jen dobré krytí,“ namítl Plukovník.

„Mohlo,“ uznal Tanner. „Ale vy pravděpodobně víte lépe než já, jestli to tak je, a pokud tomu tak je, pak proč. Já to za krytí nepovažuji.“

Plukovník si rychle prohlédl data. „Ne,“ řekl, když skončil. „Ani já si to nemyslím.“ Chvíli upíral zrak přímo do obrazovky. Tanner měl pocit, že se dívá skrz něj, že ho ani nevnímá.

Nakonec Plukovník řekl: „Raději to urychlíme.“

Otočil se k vlastní holobance a přeposlal ji skrz videoobrazovku Tannerovi. Trojrozměrný model. Nějaké plavidlo. Tanner to v první chvíli považoval za vesmírný modul a na okamžik se zachvěl strachy – byl členem výsadkových jednotek v bojích na Měsíci, smrtícím souboji o to, který národ má nárok na měsíční zdroje. Prožil trýznivé hodiny s docházejícím kyslíkem, doplňoval ho z nádrží mrtvých a lidí, co umírali kolem něj. Poslední věc, kterou by chtěl, byl návrat do vesmíru. Ale pak si všiml lodních šroubů a uvědomil si, že o vesmírné plavidlo nejde – byla to ponorka. Podle vzhledu pro hluboké ponory.

„Co je to, pane?“ zeptal se.

„F/7,“ odpověděl Plukovník. „Prototyp nové ponorky, zatím ji neznají ani naši lidé. Posílám ji k vám. Najděte dva muže jako posádku, lidi, kterým můžete věřit. Bezodkladně. Musíme se tam dostat první.“

12.

Vybral Danteca, bývalého vojáka ze svého útvaru, kterého přivedl s sebou, když se před deseti lety zapsal. Bezvýhradně mu věřil a věděl, že dokáže řídit prakticky cokoliv. Dantec uměl myslet za pochodu a rychle jednat. Neměl žádné zábrany udělat něco morálně sporného, když to byl Tanner, kdo to po něm žádal. Byl však také známý tím, že se příliš rychle uchyluje k násilí, když se něco zvrtne. Dantecovi se v průběhu měsíčního výsadku něco stalo, po čem mu zůstal sice pevný, ale bezvýrazný pohled, jako by nikdo nebyl doma. Tanner si nebyl jistý, o co šlo.

Není to špatný chlap, říkal si občas Tanner, když Dantec udělal něco, co i on se svou trochu pokřivenou morálkou akceptoval jen stěží. On prostě nevidí věci jako já. A často se přistihl, že potom následuje ještě jedna myšlenka. Ani já nejsem špatný chlap.

Tanner si povzdechl. Špatný chlap, nebo ne, on i Dantec udělají to, co se podle nich udělat musí.

Po druhém muži musel trochu zapátrat, vytáhl si ho ze severoamerického velitelství DredgerCorpu. Jmenoval se Hennessy a byl mořským geologem, navíc měl i pár zkušeností s ponorkami. Na svůj relativně mladý věk, pětatřicet, už byl úplně plešatý. Měl dobrou pověst, a protože pracoval pro DredgerCorp, pravděpodobně nebude mít příliš námitek, když trochu vybočí za hranice práva. Nemohl ale pustit z hlavy Plukovníkovu otázku na Altmana. Když zatlačí na pilu a Hennessy si uvědomí plný rozsah toho, co dělá, ohne se, anebo zlomí? Těžko říct, pomyslel si Tanner, ale pravděpodobně raději popluje dál s proudem, než aby začal protestovat a pokoušel se je zastavit.

Tanner se dohodl s prezidentem Smallem, že Hennessyho posadí na první let na jih. Když dorazil do Puerto Chicxulub, F/7 už byla na místě, čekala na ně pod plachtou na palubě neoznačené nákladní lodi necelých patnáct mil od středu kráteru. Přestože vnější trup nákladní lodi pokrývala rez, uvnitř ji vybavili nejmodernějším vybavením. Posádky tvořili vojáci nebo bývalí vojáci – nenosili řádné uniformy, ale vojenský výcvik prozrazovala úspornost jejich pohybů, pedantský sestřih a to, jak rychle plnili uložené rozkazy.

„Máme si dávat pozor, co řekneme před posádkou?“ zeptal se Tanner přes videohovor Plukovníka.

„Měl byste si dávat pozor, co říkáte před kýmkoliv,“ připomenul mu Plukovník a pak vycenil zuby v něčem, co Tanner odhadoval na úsměv. Jasný dravec, pomyslel si Tanner. Pak Plukovníkovy rty zuby znovu zakryly a on dodal: „Neříkejte jim víc, než je nezbytně nutné.“

F/7 byla batyskaf. Prototyp vrtacího modulu, který se měl potopit do velkých hloubek a rychle prorazit pevnou skálu. Hennessy na ni reagoval jako kluk, který se o Vánocích probudil a v přízemí našel čekajícího poníka. Obcházel plavidlo, Tannera a Danteca v patách, a blábolil o kombinaci vrtáku z titanové slitiny a molekulárních pulverizátorů, což jim zajistí snadný průnik. Tanner a Dantec předstírali, že je to zajímá.

„Netvrďte mi, že s tím sestoupíme do Chicxulubu,“ neskrýval Hennessy nadšení. „Vždycky jsem se tam chtěl podívat. Co tam budeme hledat?“

To brzy zjistíš, pomyslel si ponuře Tanner. „Jen pár ponorů,“ řekl, mluvil nonšalantně jako vždy. „Jen potřebujeme naši F/7 trochu ozkoušet. Rutina.“

Příštích několik dní je právě to nechal Tanner dělat. Testovali F/7, zkoušeli její manévrovací schopnosti při plavbě na hladině, potom přistoupili k testování v hluboké vodě a nakonec otestovali vrták a pulverizátory. F/7 nebyla to nejlépe ovladatelné plavidlo, jaké zatím Hennessy viděl, ale o to u batyskafu nešlo – musel být pevný a vydržet drtivý tlak hloubkových ponorů. Na hladině se opile pohupoval, pomalu plul určeným směrem. Pod vodou to bylo lepší, tam reagoval s mnohem větší citlivostí. A úplně nejlepší byl, když prorážel bahno a skálu. I když jel vrták naplno a zakusoval se do tvrdé skály, plavidlo zůstávalo stabilní, skoro se netřáslo. Zadní trysky je tlačily proti skále a samotný vrták je posouval vpřed, když se měly závity čeho zachytit. Pulverizátory rozmělňovaly zbývající skálu v jemný štěrk a tlačily ji za batyskaf, kde ji zachytily zadní trysky a odplavily pryč, nebo ji úplně rozpustily. Hennessy prohlašoval, že nic podobného nikdy dřív neviděl.

S batyskafem F/7 se potopili sedmkrát nebo osmkrát, samé zkušební ponory. Dantec se zpočátku jen díval, co Hennessy dělá, poslouchal ho a sledoval. A pak jednoho dne Hennessymu oznámil, že je na řadě on.

„Ale toto je velmi choulostivé vybavení,“ varoval ho Hennessy. „Potřebujete měsíce a měsíce výcviku, abyste…“

„Jen mi zhoršuješ bolení hlavy. Uhni,“ řekl mu Dantec. A Hennessy, když se otočil od ovládacího panelu a snad poprvé si svého partnera pořádně prohlédl, spatřil jeho smrtelně vážný výraz a nehybné oči a raději se podvolil.

Když se tu noc Tanner posadil na postel a začal si sundávat boty, někdo mu zaklepal na dveře.

„Vstupte,“ pozval klepajícího dál a pokračoval v rozvazování tkaniček, když se před ním objevil známý pár bot. Vzhlédl. Jak je možné, pomyslel si, že Dantec neustále vypadá jako šelma na lovu?

„To jsi ty,“ řekl Dantecovi. „Pokračuje všechno hladce?“

Dantec přikývl. „Už jsem to pochopil.“

„Když bude potřeba, dokážeš tu věc řídit?“

„Po přistávání na Měsíci to bude hračka,“ prohlásil Dantec. „Nebudu s tím mít problém.“

„Co práce s vrtákem?“

Dantec pokrčil rameny. „Není to nic složitého. Vím, jak vyvrtat tunel, a pravděpodobně zjistím, jak zvládnout i to ostatní. Hennessy už není nepostradatelný. Jestli zaklepe bačkorami nebo se něco pokazí, můžu to převzít.“

„Co myslíš tím, když se něco pokazí?“ zeptal se Tanner.

Dantec znovu pokrčil rameny. „Jen se snažím být připravený.“

„Pokud se něco pokazí,“ řekl pomalu Tanner, „preferoval bych, aby zůstal naživu.“

Dantec zaváhal, pak přikývl. „Vaše preference byly zaznamenány.“

Příští ráno zastihlo Tannera při hovoru s obrazem Plukovníka na videoobrazovce. „Jsme připraveni,“ oznámil mu. „Až budete chtít, můžeme přesunout loď nad střed kráteru a vypustit F/7. Oba piloti s plavidlem cvičili a jsou s ním plně obeznámeni. Už se nemůžou dočkat, až vyrazí.“

„Velmi dobře,“ řekl Plukovník. Znovu vypadal, jako by se díval přímo skrz Tannera, jako by na druhé straně videoobrazovky nikdo nebyl. „Přesuňte nákladní loď na místo ještě dnes.“

„Dnes?“

„Kotvy zvedněte před úsvitem. Na pozici vás chci mít ve 21.00 a připravené ve 22.00. Pilotům neříkejte nic, co by v nich mohlo vzbudit podezření, a chovejte se nenápadně, aby nemohli poslat zprávu v případě, že byste se v nich mýlil a byli špioni. Jen je probuďte a dostaňte na palubu včas, abychom mohli F/7 spustit ještě před půlnocí.“

„Ano, pane,“ řekl Tanner.

Plukovník se natáhl, aby přerušil hovor, ale zarazil se. „Vypadáte unaveně, Tannere,“ poznamenal. „Všechno v pořádku?“

„V pořádku, pane,“ ujišťoval ho Tanner. „Jen mě trochu bolí hlava. Poslední dobou mám problémy se spaním. Nic, s čím byste si měl dělat starosti.“

„Zítřek se možná stane historickým milníkem,“ spekuloval Plukovník.

„To ano,“ souhlasil Tanner.

„Co myslíte, co tam dole je?“

O tom Tanner přemýšlel několik dní. Jak mohl útvar, který zdánlivě vytvořil člověk, skončit na dně kráteru a pohřbený pod mílemi skály?

„Nevím,“ odpověděl. „Možná je to přírodní útvar, který jen vypadá nepřirozeně. Nebo je to lidské dílo, které tam umístil bůhvíkdo. Nebo možná…“ tu větu nedokázal dokončit. Bylo to tak velké, až se mu z toho motala hlava.

„Možná co?“ chtěl vědět Plukovník.

Tanner potřásl hlavou, aby si ji vyčistil, čímž jen posílil pulsující bolest. „Vážně netuším, pane,“ zalhal.

„Povím vám, na co myslíte, když nejste dost chlap, abyste to řekl sám,“ vytkl mu Plukovník. „Myslíte si – jistě, možná je to uměle vytvořené, ale ne námi, lidmi.“

Tanner na to nic neřekl.

„Věřte tomu, nebo ne, Tannere, tato možnost by byla velmi vítaná. V tohle my doufáme. První kontakt s jinými inteligentními bytostmi, než jsme my.“

Když na to Tanner pomyslel, točila se mu z toho hlava, dokonce ho to trochu vyděsilo. Pokud to tak opravdu bylo, pokud k tomu opravdu dojde, všechno se tím změní. „S trochou štěstí se to brzy dozvíme,“ řekl tím nejpevnějším hlasem, na jaký se zmohl. „Budu nám držet palce, pane,“ dodal, než zavěsil.

13.

Snažil se utíkat, ale nikam to nevedlo. Jeho ruce a nohy máchaly ve vzduchu, ale nic se nedělo. Dokonce pod nohama ani necítil zem. A se vzduchem bylo něco špatně. Pokaždé, když se pokusil nadechnout, skončilo to kašlem a dávením. Pomalu se dusil. Horečnatě se rozhlížel kolem, ale všemi směry to vypadalo stejně – nekonečný šedý prostor, nic pevného, nic určitého, byl tu jen on sám, vznášel se v prázdnotě a umíral.

Věděl, že je mrtvý, ale nějak tu stále byl. Plul prostorem, oči otevřené, nic však neviděl, jeho tělo se zvolna otáčelo kolem své osy. Nebylo tu nic, jen on, ale on tady úplně nebyl. Cosi zaslechl. Bylo to tiché jako hmyz přebíhající po papíru. Pomalu to sílilo. Rozvinulo se to v tichý šepot. V lidský hlas, co na něj mluvil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dead Space - Mučedník.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.