Guild Wars v nakladatelství

FANTOM Print

Duchové Ascalonu

Edge of Destiny *

Sea of Sorrows *

* Připravujeme, české názvy budou upřesněny

FANTOM Print

2012

Copyright © 2010 by ArenaNet, Inc.

NCsoft, the interlocking NClogo, ArenaNet, Guild Wars, Guild Wars 2,
Ghosts of Ascalon, and all associated logos and designs are trademarks
or registered trademarks of NCsoft Corporation.

Originaly published by Pocket Books, a Division Simon&Schuster, Inc.

Cover art by Richard Anderson

Translation © Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-209-6

ISBN 978-80-7398-439-7 ePub

ISBN 978-80-7398-440-3 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Věnováno miliónům hráčů po celém světě, protože vdechují život do
světů, které jejich tvůrci vymysleli.

Děkujeme všem v ArenaNet, obzvláště pak Willu McDermottovi,
Ree Soesbeeové, Randymu Priceovi, Stephenu Hwangovi, Colinu Johansonovi,
Bobbymu Steinovi a Jamesi Phinneymu. Velký dík patří rovněž
našemu redaktorovi Edu Schlesingerovi.

Od Matta:

Nejvíce bych chtěl poděkovat své ženě Ann a dětem Martymu, Patovi,
Nickovi, Kenovi a Helen. Bez jejich lásky, podpory a pochopení bych nic nedokázal.

Od Jeffa:

Zvláštní dík patří Jeffu Strainovi, Patricku Wyattovi a Mikeu O’Brienovi, zakladatelům ArenaNet a Guild Wars. Doufám, že se vám bude líbit, co jsme s vaším světem udělali.

Časová osa

10 000 př. E.: Z tyrského kontinentu zmizeli poslední giganticus lupicus, Velcí obři.

205 př. E.: Na tyrském kontinentu se objevují první lidé.

100 př. E.: Lidé vyhání charry z Ascalonu.

1 př. E.: Lidští bohové darují národům Tyrie magii.

0 p. E.: Exodus lidských bohů.

2 p. E.: Z Orru se stává nezávislý národ.

300 p. E.: Z Kryty se stává kolonie Elony.

358 p. E.: Z Kryty se stává nezávislý národ.

898 p. E.: Je vztyčena Velká severní zeď.

1070 p. E.: Charrský vpád do Ascalonu. Sežehnutí.

1071 p. E.: Potopení Orru.

1072 p. E.: Obyvatelé Ascalonu prchají do Kryty.

1075 p. E.: Kormir se stává bohyní.

1078 p. E.: Pohne se, ale neprobudí Primordus, Starší ohňový drak. Asurové se objevují na povrchu. Transformace trpaslíků.

1080 p. E.: Král Adelbern z Ascalonu povolává Ebenový předvoj; je založeno Ebenové Hnízdo.

1088 p. E.: Kryta se sjednocuje pod královnou Salmou.

1090 p. E.: Charrské legie obsazují Ascalon. Ničivý oheň.

1105 p. E.: V Třesech je založeno Durmandské převorství.

1112 p. E.: Charrové vztyčují nad ruinami města Rin v Ascalonu Černou citadelu.

1116 p. E.: Kalla Žhavá břitva vede povstání proti šamanské kastě Ohňové legie.

1120 p. E.: Probouzí se Primordus.

1165 p. E.: Probouzí se Jormag, Starší ledový drak. Norni prchají na jih do Třesů.

1180 p. E.: Kentaurský prorok Vetari umírá u Bledého stromu, zanechává po sobě Ventariho desku.

1219 p. E.: Probouzí se Zhaitan, Starší nemrtvý drak. Orr je vyzvednut ze dna moře. Záplava Lvího Oblouku.

1220 p. E.: V krytské provincii Jestřábí planina je založen Boží Zásah.

1230 p. E.: Korzáři a jiní piráti obsazují pomalu vysychající ruiny Lvího Oblouku.

1302 p. E.: Na Patinovém pobřeží se objevují sylvari, plody Bledého stromu.

1320 p. E.: Probouzí se Kralkatorrik, Starší křišťálový drak. Vznik Dračího cejchu. Rozpad Osudového ostří. Založení Vigilu.

1324 p. E.: Dougal Keane vstupuje do krypt pod Božím Zásahem.

1

Během let si Dougal Keane vytvořil jedno osobní pravidlo: Nikdy se nevydávej za dobrodružstvím s lidmi, které máš rád. Kdyby musel, pozměnil by ho na: Nikdy se nevydávej za dobrodružstvím s lidmi, které bys nechtěl vidět zemřít. Nyní, hluboko v kryptách pod Božím Zásahem, se mu přání plnilo. Dougal své společníky z celého srdce nenáviděl. A nenáviděl i celou jejich výpravu. Ze všeho nejvíce ale nenáviděl horké dusno v kryptách.

Žhavé letní parno, které panovalo v Božím Zásahu nad nimi, proniklo hluboko do útrob pohřebiště a hnisalo jako neošetřená rána. Neutuchající větry, které fičely kolem vstupů do podzemí ve svahu hory, možná odnášely zápach horké, suché hniloby pryč od města, uvnitř klikatých chodeb mu ale Dougal neunikl. Lidé tu pohřbívali mrtvé už před tím, než bylo nové hlavní město Kryty založeno, a Dougal přísahal, že cítí každého z nich.

Při průzkumu se v kryptách dostali do míst, o kterých Dougal neměl ani tušení. Na místě, kde se chodba větvila, se Clagg poradil se zářící mapou a zvolil méně používanou cestu. Hladké, vyleštěné dlažební kameny Lebkové brány přešly ve slaběji prošlapané stezky a nakonec v komnaty a chodby, které nikdo nenavštívil už od dob, kdy tu celá staletí před vybudováním města na povrchu lidé uložili mrtvé.

Dougal opatrně našlapoval, pod nohama mu totiž křupaly křehké kusy lebek všech tvarů a velikostí, a připomínal si, že všemu navzdory nejsou krypty tím nejhorším místem, jaké kdy navštívil. Byly tu třeba zbořené chrámy Kaledonského lesa nebo Krvavé pobřeží, kde moře vyplavovalo na pláž živé, zákeřné mrtvoly.

Anebo Ascalon. Nic nebylo tak hrozné jako Ascalon.

Dougal se zastavil, promnul si zarostlou bradu a změřil si kostmi posetou chodbu před sebou. Vedla do široké komnaty, na jejíž opačnou stranu světlo pochodně nedosáhlo. A nebyla v ní jediná kost.

Vůbec se mu to nelíbilo.

Dal znamení zastavit a jeho společníci – sylvari, norna a asura na golemu, který si ostatní na tuto výpravu najal – zůstali stát kousek za ním.

„Co je?“ obořil se na něj Clagg. Asura byl podrážděný, už když se poprvé setkali, a uzavřené dusno hrobky jeho náladu nijak nezlepšilo.

Claggův lid vystoupil před dvěma sty lety z hlubin na povrch světa a byl první předzvěstí toho, že se povaha Tyrie brzy změní. Asurové byli malí tvorové s velkou elipsovitou hlavou a plochým obličejem, jehož šířku dále zvýrazňovaly dlouhé uši, v Claggově případě svěšené. Jejich kůže měla různé odstíny šedi a oči byly v důsledku života stráveného v magií osvětlených jeskyních nezvykle velké. Asurové dorazili na povrch světa ne jako uprchlíci, nýbrž jako osadníci, kteří si byli jisti svojí intelektuální a magickou nadřazeností nad ostatními národy.

A Dougal musel přiznat, že se ve svém předpokladu zrovna nemýlili.

Clagg si pohodlně hověl v postroji upevněném na hrudi golema, mistrovského kousku z naleštěného a pomalovaného kamene opásaného bronzovými obručemi. Golemovy chápavé končetiny byly zavěšené na zářících modrých magických drahokamech, které oddělené části hranatého stvoření bez hlavy spojovaly, aniž by se jich přímo dotýkaly. Golema držela pohromadě magie o síle, která už Dougalovi nebyla příjemná. Velký krystal zasazený v důlku mezi rameny sloužil jako oči i uši zároveň. Drahokam s ostře řezanými fazetami se neustále otáčel, jak golem zkoumal okolí.

Clagg mu říkal Lamač a zdálo se, že si o něj dělá větší starosti než o zbytek členů své družiny.

„Řekl jsem: ‚Co je?‘“ zavrčel asura a jeho žraločí zuby se podrážděně zaleskly. Dougal jen zřídkakdy viděl asury usmívat se a jejich úsměv ho nikdy neuklidnil.

„Něco není v pořádku,“ řekl Dougal tiše.

„Lidi,“ zabrblala Gyda Oddsdottir a zavrtěla hlavou. Stříbrné rolničky, které si vpletla do dlouhého žlutého válečnického copu, hlasitě zacinkaly. „Vždycky radši přemýšlí, než jednají.“ Se zaduněním postavila na zem obrovské kladivo a rozdrtila přitom na prach vyschlou lebku.

Dougal sebou trhl, ne však kvůli její výtce, nýbrž kvůli rámusu, který dělala. Norna byla devět stop vysoká, ověšená zbraněmi a rachotila chodbami hlasitěji než asurův golem. Dceru dalekých, zasněžených Třesů nezajímalo, kdo ji uslyší přicházet: chtěla nepřítele před svým příchodem varovat. V horku hluboké krypty se její hustě potetovaná kůže leskla potem.

Gydini prarodiče byli také přivandrovalci, utekli totiž ze severu před jedním z velkých Starších draků. Norni byli silní, srdeční, hrdí lidé, kteří uměli rychle vybuchnout, stejně rychle ale i odpouštěli. Od chvíle, kdy Dougal opustil Ebenové Hnízdo, se setkal s dobrými i zlými norny. Ti dobří brali každý den jako dobrodružství, každý problém jako výzvu a každého nepřítele jako šanci na slávu. Většina lidí nechápala, jak nebezpečná dokáží být temná místa světa; norni se však v jejich průzkumu vyžívali.

Gyda ale patřila do druhé skupiny: ráda se chvástala, odsuzovala ostatní a ke všem se chovala nepříjemně. Ráda ubližovala a urážela, jako by cizí úspěchy snižovaly její vlastní váhu. Dougalovi se ale nelíbilo, ani když se usmívala.

„Podlaha. Je příliš čistá,“ upozornil Dougal. Hleděl na Clagga, mluvil však s Gydou. „Nejsou tu žádné kosti. Není tu nikdo pohřbený.“

„Takže se jedná o past,“ uhádla Killeen, jeho poslední společnice, sylvari, s měkkým, melodickým hlasem.

Dougal kývl. Sylvarská nekromantka byla patrně nejpříjemnější členkou družiny, a to včetně jeho. Byla menší než člověk, ale ne tak drobná jako asura, kůži měla zelenou a její vlasy se podobaly spíše listům sukulentu než vlasům lidské ženy. Při každém pohybu se z ní sypal zlatý pyl.

Dougal věděl, že její humanoidní vzhled je jen přetvářka. Killeen i ostatní příslušníci její rasy se rodili zcela vyvinutí z plodů velkého stromu s bílou kůrou daleko na jihu. Její kůže nebyla teplá jako kůže zvířat. Sylvari se na světě objevili teprve nedávno, celá rasa byla jen o málo starší než sám Dougal, už se ale stačila rozšířit do všech koutů jako plevel. Killeen byla typickou představitelkou své rasy: byla upřímná, přímá a soustředěná. V mnoha ohledech byla lepší než většina lidí, které Dougal znal.

Možná proto se v její společnosti cítil tak nepříjemně.

Killeen Dougalovo tvrzení bez námitek přijala, zato Gyda si odfrkla: „Myslím, že se jenom snažíš zdržovat.“

Sylvari Gydu ignorovala a řekla: „Co myslíš, že ji spustí?“

Dougal pohlédl na nornu. „Rámus ne. Možná vibrace, možná tlak.“

„Možná má pravdu,“ ozval se Clagg z relativního bezpečí obrněného postroje. „I slepý kopáč občas najde diamant.“

Asura si chvíli pohrával s řadou krystalů v přední části postroje, pak kývl. „Ach ano. To je ono. Hrubé, ale efektivní.“

„Co je to?“ Dougal nenáviděl, že se musí ptát. Věděl, že se asura jen snaží najít další způsob, jak dokázat svoji brilantnost. Z pohledu asurů existovaly ostatní rasy jenom proto, aby odváděly těžkou práci, riskovaly a kladly hloupé otázky.

„Kdyby se některý z nás zachoval pošetile a vešel dovnitř,“ řekl Clagg a pečlivě vyslovoval každou slabiku, „spustil by smrtící výboj energie, který by zabil všechny přítomné.“

Gyda zabručela, jako by ji žádný výbuch, magický ani obyčejný, nemohl zastavit. Dougal si ale všiml, že zůstala stát jako přikovaná.

„Jestli jde o past, nemohl by ji Dougal zneškodnit?“ zeptala se Killeen. „Proto sis ho přece najal, ne?“

Kdyby podobnou věc řekl kdokoli jiný, vyznělo by to uštěpačně a záštiplně. Sylvari ale mínila každé slovo naprosto upřímně. Skutečně se k výpravě připojil kvůli svým znalostem. Pastí. Dějin. Toho, jak svět dříve fungoval.

„Najal si mě kvůli mým zkušenostem s hledáním mocných artefaktů,“ opravil ji Dougal.

Gyda se hluboce zasmála. „Chtěl jsi říct s vykrádáním hrobek.“

Dougal ji ignoroval. „Chce někdo dodat něco, co by nám pomohlo?“ zeptal se Dougal.

„Tady kytka má pravdu,“ řekl Clagg upjatě jako učitel. „Opravdu jsem si tě z toho důvodu najal, člověče. Víme, že máme před sebou past. Běž ji zneškodnit.“

Dougal se sehnul, zvedl ze země lebku a snažil se neuvažovat o tom, jestli se náhodou nejedná o jeho předka. Za cíl si vybral prostředek komnaty a pro štěstí se dotkl medailonu pod košilí. Pak hodil lebku do komnaty.

Nic se nestalo. Sebral další lebku a hodil ji na jiné místo. Zase nic. Hodil třetí.

Gyda obrátila oči v sloup nad jeho neužitečností a netrpělivě si založila paže na hrudi. Clagg zavrtěl hlavou, jako by Dougal byl přihlouplé dítě.

„Past nespustí rámus,“ řekl Dougal. „Ani vibrace nebo pohyb. Takže zbývá zátěž. Měli bychom poslat dovnitř něco těžkého.“ Podíval se na Gydu.

„Nebudu tvůj pokusný králík,“ odmítla norna tiše a zachmuřila se.

„No, pak teda pošleme golema,“ navrhl Dougal.

„V žádném případě,“ vyštěkl Clagg. „Nepostavil jsem Lamače vlastníma rukama, jenom abych se díval, jak ho vyhodíš do povětří. Je to tvůj problém, člověče.“

„Tvoje chodící socha tě zajímá víc než my,“ pravila Gyda.

„To není pravda,“ prohlásil asura. „Prostě jsem do vás investoval míň než do něj.“

Killeen se rozzářila a oči jí zeleně zasvítily. „Možná bych mohla pomoct já.“

Sylvari vystrčila bradu a soustředila se na kosti, kterými byla obložená levá stěna chodby. Načrtla do vzduchu složitý vzor a vyřkla slova, ze kterých Dougala slabě rozbolela hlava. Nazelenalá zář obklopila ostatky jednoho člověka.

Dougal sledoval, jak se kosti oddělily od ostatních a vytvořily ucelenou kostru. Pohromadě ji držel tmavě zelený svit, ne šlachy. Kostra měla zprava promáčknutou lebku, chyběla jí spodní čelist a také dolní část pravé paže, která končila rozštěpenými kostmi. Stála před nimi jako sluha předstupující před pány.

Dougal se otřásl, když se Killeen na stvoření spokojeně usmála. Pokynula, kostra se vrávoravě otočila a klátivě vykročila chodbou ke komnatě.

Dougal vzhlédl ke stropu, který také pokrývaly kosti, a připomněl si, že nad ostatky se musí nacházet skála a hlína – že se nepohybují tunelem vytesaným do hory z kostí. „Počkej,“ řekl a natáhl se po Killeen, která se usmívala nad tím, jak její dílo klopýtá. „Měli bychom ustoupit a scho…“

Jeho slova uťal výbuch. Oživlá kostra zmizela v kouli plamenů a kouře.

Dougal se skrčil a zakryl si hlavu rukama, aby se ochránil před úlomky kostí, které na něj začaly pršet a poskakovaly a chrastily po zemi. Jeden úlomek oživlého pomocníka spadl Dougalovi za těžký kožený kabátec a uvízl v něm jako špičák nemrtvého.

Když Dougal opět vstal, Clagg už hleděl do jeskyně a špulil rty. „Hrubé,“ řekl asura. „Ale efektivní.“

Gyda se se smíchem protlačila kolem Dougala, vešla do komnaty a zakřenila se na spálenou zem v místě, kde předtím stála kostra. „Dobrá práce, sazenice,“ řekla Killeen. „Aspoň ty si svoji odměnu zasloužíš.“

Dougala se urážka dotkla. Celé družině řekl: „Musíme dál. Může trvat celé dny, ale taky třeba jen několik minut, než se past znovu nachystá. Mohla sice být jenom na jedno použití, to ale nemůžeme vědět.“

Gyda se zasmála. „Tím chtěl říct: „Děkuju, sylvari, za to, že za mě odvádíš moji práci.‘“

Killeeniny tváře ještě víc zezelenaly. „Omlouvám se,“ řekla Dougalovi. „Nesnažím se převzít tvoji roli. Jenom jsem chtěla zneškodnit past, aniž by někdo přišel k úhoně.“

Dougal se zašklebil. Nepochyboval o tom, že omluvu myslí upřímně, o to to bylo horší. Jeho odpověď mohla možná vyznít mileji. „Mohla jsi nám říct, k čemu se chystáš, nebo nám aspoň dát čas vzdálit se od výbuchu. Takhle jsi na nás mohla strhnout strop.“

„Chápu,“ řekla Killeen po chvíli přemýšlení. „Nechtěla jsem ohrozit výpravu.“

„Jistěže ne,“ odpověděl Dougal, protože se cítil provinile kvůli tomu, že jí tak vyčinil. Navzdory všemu se mu její upřímnost líbila.

„Možná za to může toto úžasné místo,“ řekla sylvari a znovu zvedla bradu. „Je úchvatné. Pro můj lid je smrt nedílnou součástí života. Ctíme všechny její části, dokonce i ty nejtemnější. Ale tak úplně ji nechápeme – ještě ne.“ Rozhlédla se po komnatě očima vykulenýma úžasem. „A i tak bychom jí nikdy nepostavili podobný pomník.“

„Nejedná se ani tak o pomník mrtvým jako o odkaz živým,“ řekl Dougal jemně. Jeho podráždění – alespoň vůči její osobě – se rozplývalo. „Pojďme.“ Zvýšil hlas, aby ho slyšeli i ostatní. „Musíme si dávat dobrý pozor. Určitě narazíme na další podobné pasti.“

„Chováš se jako stará ženská, člověče,“ odfrkla si Gyda. „Ani moje prabába Ulrica by nebyla tak váhavá, a to je sedm roků po smrti.“ Odkopla stranou hromadu kostí a zvedla do výšky pochodeň. „Děláš si příliš velké starosti. Jaký je život bez nebezpečí?“

„Delší,“ odpověděl Dougal.

Následoval nornu komnatou, ve které došlo k výbuchu, do jeskyní za ní. Už dříve pracoval s norny. V mnoha ohledech byli větší než sám život, své okolí ale šikanovali ze stejných důvodů jako ostatní. Gyda se chvástáním snažila zakrýt nějaký nedostatek. Přesto se Dougal nezmínil o tom, že ani jí se nechtělo vejít do komnaty s pastí.

„Pcha. Takový život se delší jenom zdá, tak jako nechutné jídlo,“ opáčila Gyda. Dougal šel za ní a všiml si, že se trochu ochladilo. Když se všichni ocitli v následující komnatě, on i norna zvedli pochodně vysoko nad hlavu. Jejich světlo odhalilo, že v nejvyšším bodě vysokého klenutého stropu visí mezi kostmi něco hustého a šedého.

Dougal si zastínil oči před světlem pochodní a upřeně se na chuchvalce zadíval. Napřed ho napadlo, že se jedná o trsy mechu, pak ale pochopil, o co jde.

Pavučiny.

Dougal zaklel. Zakřičel varování, přerušil ho ale Killeenin pronikavý jekot. Otočil se právě včas, aby ji viděl zmizet v díře v podlaze.

2

Dougalovi během okamžiku došlo, co se stalo. Tvor, který Killeen napadl, počkal, až větší Dougal a norna minou jeho úkryt, a past sklapl, jakmile uslyšel lehčí kroky sylvari. Killeen byla rázem pryč, vtažena do dutého prostoru pod starobylým dlážděním. Padací dveře z pavučin a kostí se za ní ihned zabouchly a opět splynuly s podlahou.

I Gyda se rychle otočila a rozhlédla se. „Nekromantka! Kde je?“

„Tam dole!“ vykřikl Clagg a ukázal na padací dveře. „Pavouk!“

Dougal se rozběhl k padacím dveřím, odhodil pochodeň a tasil meč. Sekl jím do dveří tajného krytu a ty se roztříštily, jako by praštil do porcelánového talíře.

Killeen znovu vykřikla a vylétla z díry, jako když plavec rozrazí hladinu. Rozhodila rukama a snažila se něčeho zachytit, kosti jí ale ujížděly pod rukama.

Na ramena jí vyskočil chlupatý černý pavouk o velikosti malého vlka, zvedl se nad ni a chystal se jí zaútočit na krk. Dougal zoufale bodl. Rozřízl netvorovi nohu a zapíchl mu čepel do boku. Stvůra zasyčela bolestí a z cukajících čelistí jí ukápl zákeřný jed.

Než se ale mohl Dougal rozmáchnout k další ráně, uslyšel Clagga zakřičet: „Uhni, pitomče!“

Dougal se otočil a spatřil, že se k němu blíží Lamačova pěst, velká jako balvan. Uskočil do strany a meč nechal zapíchnutý v pavoukově břiše. Golemova kamenná ruka těsně minula jak svíjejícího se pavouka, tak sylvari, rozdrtila ale na kusy Dougalovu čepel.

V tu chvíli se k nim přihnala Gyda. Chytila Killeen za paže a vytáhla ji ven z díry. Sylvari zakvílela bolestí, pavouk se jí totiž zahryzl chlupatými kusadly do zad.

Dougal přišel o meč, ozbrojil se proto aspoň nožem, který mu visel u opasku. Uvažoval, k čemu mu bude. Pavoukova kusadla byla delší než jeho čepel.

Gyda položila Killeen na zem, drapla jednou rukou pavouka a strhla ho sylvari ze zad. Černá stvůra se svíjela v nornině sevření a bezmocně kopala do vzduchu. Kolem části Dougalovy čepele, která stále trčela v pavoukově těle, bublal černý ichor a po Gydině potetované paži stékala žhavá modrá tekutina.

Norna trhla zápěstím a hodila nestvůru Lamačovi a Claggovi. Vzápětí už ji golem drtil těžkou nohou na kaši.

Z bezpečí postroje Clagg vyštěkl: „Dávejte pozor! Má tam malé!“

„Dohlédni na sazenici,“ poručila Gyda Dougalovi. „Já se postarám o děcka té potvory.“ Norna se otočila ke komoře plné pavučin a vůbec se nezajímalo o to, jestli ji Dougal poslechne, nebo ne.

Dougal si pospíšil ke Killeen, aby jí prohlédl rány. Záda měla zbrocená teplou namodralou krví a on doufal, že je pavoukova. Ještě nikdy neviděl žádného sylvari zraněného, proto netušil, co by z nich mohlo vytékat.

Rukávem haleny Dougal utřel Killeen rameno a odhalil dvě ranky, ze kterých prýštila zlatá tekutina jiskřící životem. Většina krve tedy opravdu pocházela z pavouka. Rány v Killeenině rameni moc nekrvácely, jejich okolí už ale otékalo a žloutlo. Její kůže, tvrdá jako slupka kaštanu, byla studená, ale ne lepkavá potem. Bylo to tak dobře nebo špatně? Dougal ani nevěděl, jestli se sylvari vůbec můžou potit.

„Trochu to bolí,“ hlesla Killeen a otočila hlavu. Světlo v jejích velkých očích pohasínalo. Když si všimla Dougalova ponurého výrazu, mrkla, vzchopila se a začala se vyptávat.

„Myslíš, že umírám? Jak to poznáš? Existuje nějaký zvláštní způsob, jak se to dá poznat?“ Snažila se položit další otázku, ale přerušil ji záchvat kašle. Kůže okolo ran světlala do bledě žlutého odstínu, který se začínal rozšiřovat na zbytek jejího těla.

Dougal ji obrátil a objal ji a norna s golemem se zatím pustili do houfu pavoukům podobných stínů. Dougal se nad zesláblou sylvari schoulil, aby ji ochránil před kousky vyschlých kostí a pavoučích těl, které létaly vzduchem. Pohlédl jí do tváře, zlaté a bledé.

Dougal si uvědomil, že porušil své první pravidlo. Bude mu hrozně, jestli zemře.

Ohlédl se po Gydě, která těžce dýchala a kladivo držela oběma rukama. V kruhu okolo ní leželi rozmačkaní pavouci. Claggův golem je kamennýma nohama drtil na modrou kaši.

Když bylo po všem, Dougal si všiml, že sylvari omdlela, a pokynul ostatním, ať přistoupí blíž.

„U Havranových křídel,“ řekla Gyda, jejíž dech se už začal navzdory vynaložené námaze zklidňovat. „Je bledší než ty, mužíku.“

„Může za to jed,“ odpověděl Dougal. „Působí rychle.“

Clagg vylezl z postroje na Lamačovi a sešplhal na zem, aby si sylvari lépe prohlédl. „Odhaduju, že jí zbývá jenom několik minut, než ji jed zabije. Nemáte někdo nějaký lektvar, mast nebo zaklínadlo, které by jí pomohly?“

Gyda pokrčila rameny. Dougal se zašklebil a řekl: „Vypadám snad jako alchymista?“

„S ohledem na tvoji minulost mě napadlo, že jsi mohl někde něco ukrást,“ odsekl Clagg. „Na tom nesejde. Mám něco, co by mělo pomoct.“

Clagg se chvíli přehraboval v brašně, kterou měl pověšenou přes rameno a napříč přes hruď, pak z ní vytáhl lahvičku z čirého skla s vazkou modrou tekutinou. Nakapal Killeen trochu do bledých úst, mezi rty, které vyschly jako listí na podzim.

Clagg se narovnal a znovu lahvičku zazátkoval. „To by mělo zabránit smrti,“ řekl, „nebo ji aspoň oddálit.“ Sklonil se nad sylvari a hlasitě ji upozornil: „Strhnu ti to z odměny.“ Potom pleskl nornu do kolene a řekl: „Přivaž ji golemovi na záda.“

Gyda vzala Killeen do rukou, jako by sylvari byla neživá panenka.

„Když se s ní hned teď vrátíme do Božího Zásahu, měla by být v pořádku,“ řekl Dougal.

„Pravda,“ souhlasil Clagg, „ale nedostali jsme se tak daleko, jen abychom se vrátili zpátky.“

„Zapomeň na to,“ prohlásil Dougal. „Přišli jsme o jednoho člena výpravy. Je po všem.“ Natáhl se, aby si vzal Killeen od Gydy. Norna ale stála nehybně jako socha a odmítala ji pustit. Odstrčila Dougala stranou, přistoupila zezadu ke golemovi a pustila se do vyrábění závěsu, který by upevnila zezadu na postroj.

Dougal se na Gydu zamračil, jeho slova ale patřila Claggovi. „Vrátíme se zpátky do města a postaráme se o ni. Až budeme všichni zase zdraví, zkusíme to znovu.“

„Na to nemáme čas,“ odmítl Clagg a vyšplhal do obrněného postroje na golemově hrudi.

„Tohle je kostnice,“ namítl Dougal podrážděně, otočil se a zamračil se na asuru. „Všichni jsou tu mrtví. A jsem si jistý, že pavouci počkají. Nač ten spěch?“

Clagg se zadíval shora na Dougala, zvedl obočí a mlaskl. „Uhodl jsem, kdo je tu pohřbený, takže ostatním to může dojít taky. Zprávy se šíří rychle. Jdeme dál. Golemovo oko čeká.“

Claggovi tančila v očích chamtivost a nebylo to poprvé, co ji Dougal v někom viděl. Věstila katastrofu. Vedla k neopatrnosti a v hrobkách, jako byla tato, znamenala neopatrnost smrt.

„To je šílené. Já se vracím zpátky k Lebkové bráně a do Božího Zásahu. Znám cestu. A Killeen vezmu s sebou.“ Vykročil ke golemovi, ale obrovská Gyda mu zastoupila cestu.

Clagg si odkašlal. „Obávám se, že ti ještě nemůžeme dovolit odejít,“ řekl asura. „Tvá přítomnost zvyšuje naše šance na úspěch, i když třeba jen o několik procent. Proto jsem si tě přece najal. Zůstaneš s námi.“

Dougal zavrčel, vztekal se ale spíše sám na sebe než na Clagga. „Nemám meč.“

Clagg se na Dougala chladně usmál. „Nenajal jsem si tě kvůli tvému šermířskému umění. Jsi tu kvůli rozumu, třebaže jsi na mě zatím velký dojem neudělal.“

Gyda se krutě zachechtala.

Dougal se na zbývající dva vykradače hrobů zadíval. Bez meče by to nebyl férový boj, a i kdyby byl ozbrojený, dost by riskoval. A kdyby se vydal zpátky sám, musel by tu nechat Killeen, což znamenalo, že by zemřela, až by si vlastní hloupostí přivodili smrt.

Dougal se na ně dlouho mračil, pak se otočil, zvedl ze země prskající pochodeň a zamířil hlouběji do krypt pod městem. Gyda pochodovala za ním a vykopávala do vzduchu úlomky kostí, které se odrážely Dougalovi od pat. Clagg s Lamačem šli jako poslední a nezdálo se, že by si golem všiml váhy bezvědomé Killeen na svých zádech. Na každé křižovatce se Clagg poradil s mapou a zvolil tu nejméně příhodnou cestu.

Jak se blížili k hrobce, objevil Dougal ještě několik pastí a rychle je zneškodnil. Podobně si poradil i se zámky, které vypáčil ocelovými nástroji ze svého jelenicového váčku. Šli mlčky, ticho občas přerušily jen Claggovy rozkazy a Killeenino sténání. A Dougal přemýšlel o asurovi, jehož hrobku se chystali vykrást.

Jmenoval se Blimm.

Když si ho Clagg najal, propátral Dougal starobylé texty a svazky v městských archivech, o Blimmovi ale zjistil zatraceně málo. Musel věřit, že to bude stačit. Blimm byl i na asurské poměry génius a žil před dvěma stoletími. Jako golemant, tvůrce golemů, byl učedníkem Ooly, další legendární příslušnice drobné rasy. Poté co odešel z jejích služeb, se Blimm usadil na místě, kde v budoucnu měl stát Boží Zásah a kde podle legendy dosáhl úžasných pokroků ve výrobě golemů, které však pohřbil čas.

Podle Clagga bylo Blimmovým největším úspěchem stvoření velkého mystického drahokamu, který naplnil magickou energií. Kámen nesl jméno Golemovo oko a očividně se ztratil spolu s Blimmovým věděním a s polohou asurovy hrobky.

Tedy až do této chvíle. Clagg ty informace objevil a shromáždil partu pěkně po asursku: za jedním určitým cílem. V tomto případě to znamenalo, že se zaklínačka, válečnice, zloděj a velitel, kterým byl očividně sám Clagg, o němž se nikdo neodvážil pochybovat, vydali do krypt, aby našli Golemovo oko.

„Proč jsme se zastavili?“ zakřičel Clagg zezadu.

„Uvízli jsme,“ řekl Dougal a snažil se skrýt úlevu.

V cestě mu stála jednoduchá věc, dveře vyztužené železem. Clagg zamířil s golemem dopředu a vrtěl hlavou nad lidskou zdráhavostí.

„Otevři je,“ přikázal Clagg.

„Nemůžu,“ řekl Dougal. „Nejsou zamčené, prostě se zasekly. Nabobtnaly v rámu. Na zámku nesejde. Klidně bychom před sebou mohli mít stěnu.“

„Vím, jak si poradit se stěnami,“ řekl Clagg. „Gydo?“

Norna vykročila vpřed a pokynula jim, aby ustoupili stranou. Dougal couvl a trochu doufal, že sklapne nějaká past, které si předtím nevšiml.

Gyda se postavila před dveře, zírala na ně a Dougala napadlo, že se je možná snaží spálit pohledem. Potom hluboce zavrčela jako velká kočka. Z odhalené kůže jí vyrašila bílá srst, takže to na okamžik vypadalo, jako by její obrněnou postavu překryl strašidelný obraz velké bestie. Potom se ale obraz ustálil a z Gydy se stala nahrbená dvounohá kočka se sněhově bílou, černě skvrnitou srstí ve zbroji a se zbraněmi.

Gyda vyvolala své totemové zvíře, sněžného leoparda. Vyrazila vpřed a těžkými tlapami praštila do dveří.

Zámek vydržel, panty ale ne a celé dveře tak vylétly z rámu do místnosti za nimi. Dokonce i na Dougala udělala nornina síla a zručnost dojem a řekl: „To bylo velmi…“

Kompliment se mu ale zadrhl v hrdle, když si Gyda odfrkla a řekla: „Proto tvůj lid vymírá a nahrazují ho lepší rasy.“

Dougal zrudl vzteky, protáhl se kolem Gydy, zvedl pochodeň do výšky a vešel do další chodby lemované kostmi. Dougal začínal mít dojem, že Boží Zásah, krásné lidské město, postavili na hoře z kostí.

„Jedné věci jsem u Blimma nikdy nerozuměl…“ zavolal Dougal přes rameno na Clagga.

Ten se zachechtal. „Vsadil bych se, že bookah jako ty by dokázal věcmi, kterým nerozumí, naplnit celou Blimmovu hrobku,“ opáčil.

Dougal urážku ignoroval. Slovem „bookah“ označovali asurové lidi a nebyl to zrovna pochvalný výraz. „Slyšel jsem, že asurové své mrtvé tradičně pálí. Ale Blimma nespálili. Proč mu vůbec postavili hrobku?“

„Na konci života ztratil víru ve Věčnou alchymii, v to, že všichni jsme součástí větší rovnice,“ odvětil Clagg. „Blimm byl přesvědčený, že stojí mimo. Proto asi dosáhl takových pokroků v nekromancii. Při výrobě golemů totiž používal kosti a maso mrtvých. Byl ochotný zkoušet i věci, které by jiného asuru nenapadly.“

„A protože mezi ostatní asury nezapadal, nechtěl, aby využívali výsledky jeho výzkumu,“ hádal Dougal.

„Tak trochu, ale nešlo jenom o to,“ řekl Clagg. „Poslední roky života trávil v divné společnosti. S lidmi. S nekromanty. Bez urážky, sazenice,“ prohodil přes rameno. Killeen chraplavě zasténala.

„Musel to být pořádný nadutec,“ prohlásila Gyda. Dougala překvapilo, že se zapojila do hovoru, myslel si, že ji nebude zajímat, o čem se s Claggem baví. „Ale který asura není.“

Clagg se chladně zasmál. „Přiznávám, že spousta mých známých má nabubřelé ego, ale Blimm byl navíc paranoidní šílenec. Říká se, že některé z nejbystřejších myslí bývají zároveň nejvíce narušené. A Blimm rozhodně byl narušený.“

Chodba vyústila v širokou, nepřirozeně osvětlenou síň. Na protější straně vedlo bronzem zdobené schodiště z naleštěného zeleného kamene vzhůru k velkým mosazným dveřím, po jejichž stranách stály velké mísy, ve kterých hořel nadpřirozený modrozelený plamen. Rytiny v pozlaceném rámu dveří, propletené paprsky a tečny asurské abecedy, tančily v jeho záři. Dougal se neubránil uchvácení.

„Pane a dámy,“ prohlásil Clagg samolibě a schoval zářící mapu, „jsme na místě. Vítejte u Blimmovy hrobky.“

3

Nahoru po schodišti vystoupali bok po boku, Dougal šel uprostřed a velká norna a asurův golem ho zcela zastiňovali. Samotné schody byly široké a nízké, takže připomínaly spíše rampu, a vedly k velkým dvoukřídlým dveřím.

Dougal střelil pohledem po Killeen, která visela golemovi na zádech jako malé dítě. Podařilo se jí vyloudit úsměv a pokusila se zvednout paži. Možná zabral Claggův lektvar anebo se do boje s jedem pustily léčivé schopnosti samotné sylvari.

Dorazili na vrchol. Dougal se cítil jako prosebník ve velkém chrámu. Po straně visel ocelový basreliéf vysoký jako sám Dougal a vypadal, jako by vystupoval ze zdi. Starobylý golem, který na něm byl znázorněný, zíral na všechny, kdo se blížili. Do tupé hlavy měl vsazený jasně rudý drahokam. Gyda při pohledu na něj zalapala po dechu.

Natáhla se a vyloupla drahokam ze dveří. Chvíli si ho prohlížela, pak ho zmáčkla v ruce. Praskl jako přezrálý plod, a když o chvíli později rozevřela pěst, vysypal se z ní růžový prach.

„Atrapa,“ řekla a pohrdavě si vzdychla. „Kdybychom našli bájný poklad tak snadno, dokazovalo by to, že Blimm trpěl nedostatkem představivosti.“

Clagg si odfrkl. „Opravdu si myslíš, že by asura jako Blimm byl natolik hloupý, aby nechal Golemovo oko přede dveřmi?“

Dougal sotva potlačil smích nad opovržením, které Claggovi doslova kapalo ze rtů. Bylo hezké, že si Clagg vybral za cíl slovního bičování taky někoho jiného.

„Doma vídám věci daleko hloupější,“ opáčila Gyda.

„Anebo v každém zrcadle, které míjíš,“ zabrblal Dougal a vykročil vpřed, aby si prostudoval nápisy na dveřích a jejich rámu.

„Moment! Cos tím…“

Dougal nornu mávnutím ruky umlčel. „Ššš. Čtu.“

„Ty to dokážeš přečíst?“ zeptal se Clagg trochu překvapeně.

„Vzal jsi mě s sebou kvůli mému rozumu,“ odsekl Dougal trochu ostřeji, než zamýšlel.

Chvíli zíral na nápisy vyryté do dveří. Byly napsané asurským písmem, avšak v archaickém dialektu oblíbeném před více než dvě stě padesáti lety, v dobách, než byli podzemní asurové donuceni vystoupat na povrch. Jednalo se o napůl matematickou, napůl strukturovanou větu, jejíž skladba by dohnala lidského písaře k pití. Hodně asurů by ji dnes už nedokázalo ani přečíst. Podle toho, co Dougal zjistil, si právě proto paranoidní Blimm dělal takto poznámky.

Dougal přejel prsty po textu, jako by z něj mohl vyškrábat význam nehty. „Je hodně starý, ale myslím, že ho rozluštím.“ Odkašlal si a pustil se do čtení: „‚Tady leží Blimm, největší z golemantů, oblíbený rádce Livie, učedník Ooly, kterou svojí brilantností překonal nejvytříbenější mysl Tyrie v této i v následujících generacích…“

„Ano, ano, ano,“ přerušil ho Clagg netrpělivě. „Blá, blá, blá. Přejdi k hrozbám prokletím každému, kdo se odváží rušit jeho odpočinek. Tam možná najdeme něco užitečného.“

Dougal pokrčil rameny a přeskočil několik následujících slov. „Tady: ‚Ti, kdo se opováží narušit jeho odpočinek, nechť jsou navždy prokleti kostmi, které lemují tyto hrobky. Nechť proti nim povstane země a jejich ostatky ať poslouží jako důkaz jeho velikosti. Nechť se jejich ostatky připojí k těm, které ho obklopují.‘ Takhle to ještě chvíli pokračuje.“

„To bylo od Blimma neuvěřitelně lidské. Musel trávit příliš mnoho času na sluníčku,“ řekl Clagg. „Zní to ale jako standardní varování. Všechny nápisy na náhrobcích říkají stejné věci. ‚Pohleďte na mě, a poznejte strach.‘ ‚Nechte mě být, jinak vás budu strašit ve spánku.‘ A tak dále, a tak dále. Bezzubé.“

„Neznamená to ale, že se varování nezakládají na pravdě.“ Dougal se zamračil.

„Prosím,“ řekl Clagg. „Kdyby mrtví měli na podobné věci dost moci, ještě pořád by se v nějaké podobě procházeli po světě. Jsou to jenom řeči.“

Komnatou zaduněl Gydin záštiplný smích. „Jestli ti Blimm nesahá ani ke kotníkům, tak proč se chystáme vykrást jeho hrob?“

„Blimm byl jedním z největších golemantů, kteří kdy žili,“ řekl Clagg a poplácal po hrudi Lamače. „Většinou je zapotřebí několika magických stimulů, abys uvedla golemovo tělo do pohybu a dosáhla rozumné rychlosti: aspoň jeden na každý kloub a další na smysly. A musíš je nastavit velmi přesně, jinak se golem rozpadne.

Blimm ale našel způsob, jak vložit do rubínu o velikosti pěsti stejné množství moci, kolik vidíš tady v Lamačovi. Jeho tajemství zemřelo spolu s ním, podle legendy ho s ním ale i pohřbili. Až se mi Golemovo oko dostane do rukou, měl bych být schopný přijít na to, jak to udělal, a stát se největším golemantem tohoto věku.“

Gyda zvedla ruku a nakrčila obočí, Dougalovi se zdálo, že zmateně. „Na někoho tak malého toho fakt hodně nakecáš. Najděme ten tvůj rubín a vypadněme odsud. Ráda bych už byla pryč.“ Upřeně se zadívala na dvoukřídlé dveře a Dougal věděl, o čem uvažuje.

„Počkej,“ řekl a vzal do ruky nářadí. „Napřed to zkusíme jednoduchým způsobem.“

Dougal přistoupil k díře, která zůstala v golemově čele. Basreliéf byl dutý a v jeho nitru se nacházela změť tenkých drátů a ozubených koleček, z nichž některá vydávala tlumenou záři. Dougal otevřel jelenicový vak, vybral si tenký plochý nástroj, jehož konec se podobal asurskému znaku pro vyvolávání, a vložil ho do škvíry. Zakroutil jím a velké dvoukřídlé dveře se s duněním otevřely ven. Gyda s Claggem museli sestoupit po schodech o kus níž.

Místnost za dveřmi měla kruhový půdorys a její stěny a klenutý strop byly obložené kostmi stejně jako zbytek krypt. Vzor na žulové podlaze připomínal na kusy nařezaný koláč a tvořily ho kruhy, které se soustředily kolem már uprostřed.

Máry byly postavené z lebek, ode dveří ale Dougal nedokázal určit, jestli se jedná o skutečné lebky, nebo jsou vytesané z kamene. Dospěl k názoru, že patrně to první, aby náležitě vyděsily lupiče. Na márách ležela velká mramorová bedna, jejíž stěny pokrývaly další asurské nápisy. Víko sarkofágu zdobila socha zesnulého v nadživotní velikosti, oděná do přepychových kamenných šatů ozdobených vzácnými kovy a s pažemi zkříženými na hrudi.

A nad čelem sochy se vznášel rudý drahokam o velikosti Claggovy pěsti. Točil se a třpytil ve světle, které pronikalo dovnitř dveřmi.

Clagg poručil Lamačovi, aby popostrčil Dougala kupředu. „Dělej svoji práci,“ řekl Clagg.

Dougal do něj taky strčil. „Mým úkolem je odemykat zámky a hledat pasti.“

Clagg zafuněl. „Takže mi můžeš zaručit, že se v komnatě nenachází žádné další pasti a drahokam, který se tu vznáší ve vzduchu, nikomu nepatří a můžu si ho vzít?“

Dougal neodpověděl a Gyda mu uštědřila štulec do ramene. „Padej dovnitř,“ zavrčela. „Přines nám rubín, jinak tě odsud hodím až na rakev.“

Natáhla se po něm s úmyslem hrozbu splnit, Dougal proto vešel do komnaty. Prozatím byl před společníky v bezpečí. Z brašny vytáhl tenké lano, rozmotal ho a konec hodil Claggovi. Asura nechal golema, aby si ho uvázal okolo pasu. Dougal si omotal lano kolem zápěstí, vykročil a rozvíjel ho za sebou. Kamenná podlaha mu připadala měkká jako houba, jako cesta po silném jarním dešti. Vypadala dostatečně pevně, Dougal přesto našlapoval opatrně.

Když se přiblížil k rakvi, rozeznal stejné asurské nápisy jako na dveřích. Z toho, co si přečetl, pochopil, že opakují mnohá z varování na dveřích, jen důrazněji a procítěněji.

Dougal hodil zbytek lana na zem, postavil se na špičky a naklonil se nad sarkofág spočívající na márách z kostí. Nad Blimmovým čelem tančil ve světle, které padalo dovnitř dveřmi, drahokam a jeho fazety světlo zachytávaly a odrážely. Tohle žádná atrapa nebyla.

„Je pravý,“ řekl Dougal.

„Přines mi ho. Hned.“ Claggův hlas zněl dychtivě.

Dougal drahokam chvíli dobře studoval. Hluboko v jeho nitru vířila slabá zář, něco, co celá léta leželo netknuté a schované tady v hrobce.

„Určitě ho chrání nějaká past,“ namítl Dougal.

„Vidíš nějakou past?“ zeptal se Clagg.

Dougal si drahokam prohlédl ze všech stran. Na rakvi nespatřil žádné dráty, ozubená kola ani pohyblivé pláty či panely. Byla to magie. Asurská magie. Nenáviděl asurskou magii.

„Ne,“ řekl nakonec, „ale to neznamená, že tu žádná není.“

„U krve Medvědice!“ zaklela Gyda. „Jsi ten nejméně užitečný zloděj, s jakým jsem se kdy setkala. I já bych dokázala nevidět past!“

Dougal nornu ignoroval a promluvil na Clagga: „Cítíš něco?“

Asura zkontroloval zářící drahokamy na postroji a zavrtěl hlavou. „Zdá se bezpečný.“

Dougal si odfrkl. Nebylo to poprvé, co slyšel tato slova. Nikdy se neukázala jako pravdivá.

Zaskřípal zuby a natáhl se pro drahokam. Zář uvnitř zesílila a začala vířit rychleji, jako by se něco chystalo zareagovat na jeho dotyk. Přiblížil prsty k ostře řezaným fazetám a podlaha pod jeho nohama začala slabě vibrovat, napadlo ho ale, jestli ho jen nezrazují nervy.

Odtáhl ruku.

„Dostaňte odsud Killeen,“ řekl Dougal. „Tohle nedopadne dobře.“

„Ty bezpáteřní srabe,“ obořila se na něj Gyda. „Je to jenom šutr! Popadni ho a skoncuj s tím.“

„Tohle vyžaduje opatrnost a precizní zacházení,“ odsekl Dougal, „ne hrubou sílu!“

„Ty o síle nic nevíš! Omezuje tě vlastní zbabělost!“ hřímala Gyda. „Měla bych jít dovnitř a ukázat ti!“

„Jenom bys všechno pokazila,“ řekl Dougal automaticky. „Až budu potřebovat tupého vola, zavolám!“

Dougal svých slov zalitoval, sotva je pronesl. Norna zuřivě zaprskala, hodila si kladivo na rameno a vpochodovala do komnaty, podlaha se přitom pod jejími těžkými botami otřásala.

Gyda se klátila blíž a vrčela: „Přišla jsem do téhle špinavé země civilizovaných srabů, abych si udělala jméno, a třebaže pořád jsem ve stínu svého legendárního bratrance Gullika, odvádím zatraceně dobrou práci. Tohle je teprve začátek mojí ságy, legendy, kterou si budou norni vyprávět u táborových ohňů po staletí! A o tobě, člověče, v ní nebude ani zmínka!“

Dougal pustil lano a oběhl rakev, aby unikl z dosahu rozzuřené Gydy. Skočila po něm. Dougal máry znovu oběhl, aby udržel hromadu kostí mezi nimi. Slyšel, jak se mu Clagg u dveří směje.

Dougal si uvědomil, že neurvalou nornu neuklidní. Bude si tedy muset nějak poradit.

Norniny oči hořely vzteky, když po něm znovu skočila, on ale odtančil z dosahu kolem sarkofágu. Udělal to ještě dvakrát a neustále Gydě uhýbal. Nakonec se vrhla přes sarkofág, protože doufala, že ho tak dostane do rukou, minula ale a rozplácla se na víku.

A právě tehdy popadl Dougal volný konec lana, který předtím pustil, natáhl se a sebral Golemovo oko ze vzduchu nad čelem Blimmovy kamenné sochy.

Gyda vytřeštila světle modré oči tak dokořán, že Dougal viděl jejich bělmo. Zakřenil se na ni a rychle o tři kroky couvl. Pokud se má stát něco zlého, postaví se tomu společně se šílenou nornou. Drahokam zářil v Dougalově pěsti jako oheň uvězněný v kleci.

Prvním varováním, že se blíží „něco zlého“, bylo zvlnění podlahy, která se zvedla jako paluba lodi ztroskotané na mělčině. Otřes podrazil Dougalovi nohy. Gyda se všemi končetinami chytila sarkofágu. Dougal se rozhlédl a viděl, jak se podlaha kolem něj vlní.

Clagg zakvílel: „Neupusť ho, ty nešikovný bookahu! Hoď mi ho!“

Dougal sevřel drahokam v pěsti a začal se plazit ke dveřím. Věděl jistě, že kdyby hodil Oko asurovi, Clagg by přeřízl lano a oba je ponechal svému osudu. A proto si Dougal dramaticky schoval drahokam do kapsy u košile a zapnul ji na knoflík. Pak se oběma rukama chytil lana a chystal se přitáhnout.

Než to ale mohl udělat, stěny se začaly třást stejně jako podlaha. Dougal se rozhlédl a všiml si, že se máry rozpadají.

Kosti se jedna po druhé odlepovaly z podstavce sarkofágu, chvíli visely ve vzduchu a pak se začaly kupit v hlavách rakve jako roj kostěných včel. Během několika chvil spadl sarkofág na zem a rozdrtil pod sebou zbytek már. Gyda se stále držela Blimmovy pozlacené sochy a řvala zděšeně i nadšeně zároveň, jak kolem ní hučely letící kosti.

Dougal se vyškrábal na nohy a v podřepu se rozběhl ke dveřím, držel se přitom lana, které měl Lamač uvázané okolo pasu. Viděl, že si Killeen opřela bradu o golemovo rameno. Zírala na něj jasně zelenýma očima, mávala pažemi a chabě se snažila odvázat z golemových zad.

Teď se začaly odtrhávat kosti i ze stěn a ze všech směrů svištěly k netvorovi, který se skládal dohromady v hlavách sarkofágu.

Dougal se tornádem kostí dral ke dveřím. Po několika krocích uklouzl po roztočené lebce, tvrdě upadl a vyrazil si dech. Chvíli trvalo, než se znovu dokázal nadechnout, a přitom si uvědomil, že se ocitl pod nejhorším proudem kostí. Ohlédl se po sarkofágu a spatřil Gydu, která stála před utvářejícím se tvorem, řvala a oběma rukama mávala obrovským kladivem.

Netvor měl zhruba lidskou podobu, byl ale mnohem víc. Byl třikrát vyšší než člověk a jeho tělo tvořily úlomky a shluky podobných kostí. Namísto nohou měl dlouhý ocas ze stehenních a holenních kostí zakrytých odštěpky spoutanými magií. Jeho hlavu tvořil alespoň tucet lebek rozdrcených na kousíčky a poskládaných znovu do lidského tvaru. Nad nornou se doslova tyčil.

Rozzuřená Gyda se bytosti z kostí odhodlaně a nadšeně postavila. „Konečně!“ zajásala. „Boj, který je mě hoden! Ukážu vám, jak si norni radí v podobných situacích!“

Gydino kladivo kosti znovu a znovu drtilo, napřed na menší kousky, pak na prach. Zdálo se, že by se norně mohlo podařit získat nad Blimmovým netvorem navrch, a v Dougalově srdci na okamžik vykvetla naděje. Pořád se krčil pod svištícími kousky kostí a lano si pevně omotal kolem zápěstí, aby mu nevyklouzlo.

„Strážce hrobky!“ zvolal Clagg nadšeně. „Z kostí se skládá obrovský strážce hrobky! Sebereplikující, regenerativní thaumaturgický konstrukt! Nevěděl jsem, že se Blimmovi podařilo ten problém vyřešit!“

Stejně rychle, jako norna kosti drtila, se ale zase skládaly dohromady. Létající úlomky ji řezaly do kůže, takže krvácela aspoň z tuctu ranek. Oči jí zdivočely a Dougal by přísahal, že na kratičkou chvíli vypadala vystrašeně. Pak ale znovu přešla do útoku, odhodlaná netvora zničit. Její snaha se ale zdála stejně účinná, jako by bojovala s písečnou dunou.

„Ano! Bojuj dál!“ řvala Gyda na netvora a její krví zbrocená tvář se roztáhla v širokém úsměvu, třebaže dýchala stále mělčeji a její údery ztrácely na síle. „Narůstej! U čelistí Medvědice, ať se o našem souboji zpívají písně!“

Clagg byl rozjařený. „Když porazíme strážce, budeme si moct vzít i Blimmovy kosti. Sarkofág možná ukrývá ještě větší zázraky. Lamači! Pomoz norně zničit ho!“

Kamenný golem se vklátil do komnaty. Asura visel v postroji vpředu a vzpírající se Killeen byla přivázaná vzadu. Dougalovi se udělalo zle, protože si uvědomil, co se stane. Zakřičel na Clagga, ať zůstane stát.

Příliš pozdě. Sotva Lamač vstoupil na nejistou podlahu, prolomila se pod jeho tíhou.

Clagg zaječel a společně s Killeen a s golemem se zřítil do černých hlubin.

4

V šoku Dougal zapomněl na lano, které si omotal kolem zápěstí, dokud se nenapnulo a málem mu nevykloubilo rameno. Golemova tíha na jeho opačném konci vlekla Dougala po vlnící se podlaze přímo k díře, která v ní po Lamačovi zůstala. Dougal klouzal po žulových dlaždicích, přičemž se otočil nohama napřed, aby se pokusil zapřít o nějaký okraj.

Někde zespodu uslyšel děsivou ránu, která otřásla zemí, a právě v tu chvíli se také podpatky bot zasekl o hranu jedné z dlaždic ve tvaru klínu. Při otřesu se ale dlaždice pod Dougalem propadla a otevřela pod ním novou propast. Chvíli se potácel na jejím okraji, pak ztratil rovnováhu a propadl se do tmy.

Spadl ale jen půl tuctu stop, pak se lano s trhnutím napnulo. Z paže mu do těla vystřelila bolest. Visel z okraje díry nad sebou a divoce se houpal. Lano vedlo nahoru, kde se táhlo přes několik kostmi posetých dlaždic, které se ještě nepropadly, a zpátky dolů první dírou, kde ho o patro níž ukotvoval Lamač.

Dougal se kolébal sem a tam jako kyvadlo. Pohlédl dolů a přes hustý opar zahlédl modrou zář Lamačových magických stimulačních drahokamů. Pohybovaly se, jak se snažil vyškrábat zpátky na nohy. Asura bušil pěstmi do okraje postroje.

„Nikdy jsem neměl dát přednost síle před rychlostí!“ ječel Clagg. „Vstávej, Lamači! Hned!“

Když se lano přestalo tak šíleně houpat, pustil se po něm Dougal nahoru a uvědomil si, že je celý ulepený od hustých, starých pavučin, které ale byly naštěstí opuštěné. Spodní komnata jich byla plná. Proto se mu zdálo, jako by hleděl přes opar. Desítky let je museli příst pavouci žijící pod podlahou krypty, předkové pavouka pod padacími dveřmi, který otrávil Killeen.

V tu chvíli Dougal pochopil, co se stalo. Blimm navrhl podlahu krypty tak, aby se pod větší tíhou – jako třeba pod dupajícíma nohama někoho, kdo by utíkal před obrovitým strážcem hrobky – propadla, neuvěřitelné množství pavučin ale křehkou podlahu zesílilo. Udržela tak mnohem větší váhu, než Blimm zamýšlel – tedy až do chvíle, než ji oslabila Gyda, a Lamač pak byl poslední kapkou.

Analytická část Dougalovy mysli musela povahu pasti obdivovat. Blimm patrně plánoval, že se oběti propadnou do spodní komnaty, kde by se s nimi strážce hrobky snadno vypořádal. Dougal tušil, že sarkofág uprostřed místnosti podpírá sloup, ve tmě se to ale nedalo určit.

Zbytek Dougalovy mysli se soustředil na přežití. Opatrně se začal škrábat nahoru do zbytků komnaty nad sebou.

Něco mu zadunělo nad hlavou, komnata se otřásla a falešná podlaha se na opuštěných pavučinách zavlnila.

Dougal měl čas zaklít, ale jen tak tak. Gyda a strážce hrobky se propadli podlahou v blízkosti már. Do spodní místnosti proniklo víc světla a odhalilo centrální sloup, bezpečný, stabilní a zcela mimo dosah. Gyda při pádu vítězoslavně zařvala, posledním úderem kladiva se jí totiž podařilo srazit dolů i strážce hrobky. Tvrdě na něm přistála a strážce se rozlétl na kousky, jen aby se začal znovu skládat dohromady.

„Tohle,“ zařvala Gyda, když se vrávoravě postavila, aby se znovu pustila do boje, „je bitva hodná nornů!“ Znělo to trochu udýchaně, ale o nic méně nadšeně.

Dougal se nezastavil, aby se podíval, co bude dál. Místo toho šplhal po laně nahoru tak rychle, jak jen mohl. Během okamžiku se dostal k podlaze horní komnaty a vytáhl se na ni. Odtamtud se začal plazit ke dveřím a doufal, že když poleze po čtyřech a rozloží svoji váhu, už se znovu nepropadne.

Vyhnul se díře po Lamačovi a dostal se k prahu, který se zdál být stabilní. Teprve pak uvolnil lano, které se mu bolestivě zařezalo do zápěstí.

Dougalův mozek, jeho analytická část, jež obdivovala důmyslnost pasti, která ho skoro zabila, ho nabádala, že je čas odejít. Získal, pro co přišli, a byl v bezpečí. Mohl najít jiného asuru ochotného odkoupit od něj Golemovo oko a nechat si celý zisk pro sebe. Když zůstane, s jistotou bude riskovat smrt.

Norna byla surovec, asura jenom všechny urážel a sylvari…

Sylvari. Dougal o tom přemýšlel jen vteřinu a údery Gydina kladiva zatím slábly a byly čím dál nepravidelnější. Zaklel a zabrblal si pro sebe, že by se nikdy neměl vydávat za dobrodružstvím s těmi, které nechce vidět umírat.

Dougal nahlédl do díry a křikl: „Jsem tady nahoře u dveří! Pojďte!“

Lano v Dougalově ruce nečekaně cuklo, jak se Lamač znovu převrátil na bok. Dougal ho chytil, než spadlo dolů, nedovolil ale, aby ho s sebou znovu strhlo, nechal ho jen prokluzovat rukou.

„Drž ho, Claggu!“ zakřičel Dougal a doufal, že asura na opačném konci lana pořád žije. „Můžu vás vytáhnout nahoru. Držím lano!“

„Jsou rozdrcené!“ vzlykal Clagg. „Krásné nohy mého Lamače. Sám jsem je vytesal. A teď jsou zničené!“

„Zapomeň na golema!“ obořil se na něj Dougal. „Odřízni svůj konec lana a já vás s Killeen vytáhnu nahoru!“

„Dobrá, dobrá,“ řekl Clagg a blábolil si pro sebe, jako by si potřeboval připomenout detaily tohoto prostého plánu. „Odříznu lano a ty mě vytáhneš nahoru. Do bezpečí.“

„A Killeen taky!“

„Je mrtvá,“ řekl Clagg. „Musí být mrtvá.“

„Ne, nejsem!“ ozvala se Killeen slabě. „Jenom se nemůžu dostat z popruhů.“

„Odřízni ji!“ křikl Dougal.

„Ne!“ odmítl Clagg a hystericky zvýšil hlas. „Není na to čas!“

Z opačné strany spodní komnaty se ozvala hlasitá rána a Gyda zaječela, tentokrát ale bolestí. Poté však znovu začala bušit kladivem, a dokonce rychleji než předtím.

„Odřízni Killeen a já vás oba vytáhnu nahoru!“ Dougal pohrozil Claggovi pěstí, ve které držel lano, a zavrčel: „Udělej to, jinak lano hodím dolů a nechám tě zemřít s Gydou!“

Clagg něco nesrozumitelně zapištěl a pustil se do řezání.

Dougal slyšel, jak Killeen řekla asurovi: „Děkuju.“

Z opačné strany komnaty Gyda zařvala: „U Medvědice! Kolikrát musím tu zatracenou potvoru zabít?“

Dougal se zadíval pozorněji do šeré díry. Norna stála poblíž sloupu, hrbila se únavou, těžce lapala po dechu, válečníkův cop měla rozcupovaný a tetování i srst zalité potem a krví ze stovky malých ran. Roztříštěný strážce hrobky se opět skládal dohromady a nenávratně zničené části těla přitom nahrazoval kostmi ze stěn a podlahy. Gyda pohlédla Dougalovi do očí a Dougal v její tváři poprvé spatřil skutečný strach: strach někoho, kdo právě pochopil, že nemůže vyhrát.

Gyda zvedla kladivo a ukázala na východ za Dougalem. „Běžte,“ řekla, obrátila se zpátky ke strážci a zvedla kladivo.

„Hotovo!“ Clagg zatahal za lano. „Vytáhni nás nahoru! Prosím.“

Dougal couvl do komnaty před hrobkou a zapřel se nohama o horní schod. Vší silou zabral za lano a přitahoval ho k sobě po kusech dlouhých jako paže. Asura a sylvari každý sám moc těžcí nebyli, dohromady ale vážili tolik jako docela velký muž. Dougalovi dodával sílu strach z netvora dole – a vědomí, že zraněnou, vyčerpanou nornu brzy zabije.

Potom Dougal uslyšel něco, z čeho mu pokleslo srdce. Bušení kladiva ustalo.

„Rychle!“ zavřeštěl Clagg. „Blíží se!“

Dougal uslyšel hrubé chrastění tuctů kostí, které rytmicky bušily do kamenné podlahy komnaty pod ním a s každým úderem se blížily. Dougal se pokusil zapřít, když tu Killeen vykřikla, lano sebou silně trhlo, vytáhlo Dougala nahoru na schodiště a snažilo se ho odvléct zpátky do komnaty, k hluboké díře. Bránil se a skopl několik kostí přes práh před sebou. Díval se, jak sklouzly po zemi a spadly do díry, a byl stále blíž tomu, aby je následoval.

Když se nohama dotkl okraje, pustil jednou rukou lano a chytil se veřejí. Tah byl tak silný, že mu hrozil vykloubit ramena, nějak se mu ale podařilo udržet se, zapřít se nohama o spodní část dveřního rámu a chytit lano opět oběma rukama. Nahlédl do díry a uviděl, že Clagg s Killeen stále jsou na opačném konci provazu. Clagg uvázal Killeen lano pod pažemi a nyní jí viselo na ramenou tak zoufale, až mu zbělely šedé prsty.

Krví potřísněnému a napůl rozdrcenému strážci hrobky se ale podařilo chytit sylvari kostěnou paží za nohu. Netvor se ještě nestačil poskládat zpátky dohromady, a tak když se po Killeen a Claggovi ohnal, jeho druhá paže, která nebyla úplná, se rozlétla na kusy. Uvězněné dobrodruhy zasypal prach z kostí.

„Pomoc!“ kvílel Clagg. „Sakra, Dougale! Zachraň nás!“

Strážce hrobky znovu zvedl paži, která se stále formovala, a udeřil tvrději. Dougal zapátral okolo po něčem, čím by mohl netvora rozptýlit, zahnat nebo zničit. Nakonec ale zavřel oči, protože pochopil, že je po všem. Nemohl dělat nic jiného než držet lano, dokud mu neselžou paže nebo dokud Blimmova nestvůra nezabije asuru i sylvari a nestrhne dolů i jeho.

Nemohl jim pomoct. Mohl s nimi jedině zemřít. Jednu ruku zvedl k hrudi a pod košilí nahmatal studený kov medailonu, připomínku svého posledního selhání, kdy vyklopýtal z města duchů sám. Kdy opustil přátele.

Věděl, co musí udělat. Jeho ruka se pohybovala, jako by měla vlastní vůli, a pustila se do rozepínání kapsy u košile.

Ze spodní komnaty se ozvala ohlušující, hromová rána, kterou doprovodil zvuk podobný chrastění krup na dláždění. Dougal prudce otevřel oči a uviděl, že napůl rozdrcený Lamač se na pahýlech nohou připlazil ke strážci hrobky a rozlámanými pažemi ho vší silou praštil do hrudi. Blimmův netvor pustil Killeeninu nohu, obrátil se k nové hrozbě a sylvari s asurou tak zůstali viset na rozhoupaném provaze nad jeho hlavou. Strážce se nyní plně soustředil na Lamače a na to, aby ho rozdrtil na prach.

„Vytáhni nás nahoru!“ křikl Clagg.

Dougal se o to pokusil, ale jeho bolavé paže ho odmítaly poslouchat. Do záchrany ostatních už vložil všechnu sílu a žádná mu nezbyla. Měl co dělat, aby lano prostě nepustil. „Nemůžu. Nejde to!“

„Vy lidi!“ vyštěkl Clagg. „K čemu vlastně jste?“

Dougal znovu zavřel oči a vší silou zatáhl. Ať se ale snažil, jak chtěl, nedokázal s lanem ani hnout. Frustrovaně zařval, jenže nic, co dělal, nepomáhalo. Cítil, jak se lano šíleně rozkývalo, a uvědomil si, že pokud ho nepustí, zemře spolu s ostatními.

Okamžik předtím, než si dovolil provaz konečně pustit, ho ale za zápěstí chytily jemné prsty. Potom sladký, zoufalý hlas slabounce zašeptal: „Dougale, pomoz mi nahoru!“

Překvapený Dougal lano málem pustil. Zatímco zbytky Lamače zaměstnaly strážce hrobky, vyšplhala Killeen nahoru po laně i s Claggem, který se jí pevně držel kolem krku.

Dougal přesunul zchromlé prsty z lana na Killeeninu paži, překlopil se dozadu a vlastní vahou vytáhl oba z díry, takže přistáli rovnou na něm.

Dougal s Killeen se trochu začervenali, osvobodili se jeden od druhého a vstali. Všichni pak společně nahlédli do díry.

Strážce hrobky zasadil Lamači poslední ránu a modrá zář centrálního magického stimulačního krystalu zhasla.

Clagg zoufale zavyl. „Máš vůbec tušení, jak dlouho jsem na něm pracoval?“

Strážce hrobky, který se mezitím poskládal opět dohromady, se jakoby v odpověď otočil a vztáhl k nim paže. Clagg uskočil dozadu, Dougal však zůstal nehybně stát, protože si byl jistý, že na ně netvor nedosáhne.

„Nenávidím magii,“ prohlásil Dougal. „Chci říct, jasně, věděli jsme, že když sebereme Oko, něco se stane – asura jako Blimm by ho nenechal nechráněné – ale s magií si nikdy nemůžeš být jistý, co se stane.“

Killeen se opřela o kostmi obloženou stěnu a pokusila se obnovit si krevní oběh v nohách. Vypadala jako právě narozené hříbě, které se poprvé postavilo na nohy. „Blimm musel být velmi odhodlaný kryptu ochránit. Nechat hrobku hlídat podobnou stvůrou mi připadá poněkud přehnané.“

Clagg si odfrkl. „Jste idioti. Golemovo oko není jenom hezký šutr. Je to regenerativní thaumaturgický konstrukt. Obsahuje konstruktovu mysl. Strážce hrobky neexistoval, dokud jsme se neobjevili a neprobudili ho.“ Zamračil se na Dougala. „Když ses rubínu dotkl, aktivoval jsi Oko. Oko pak stvořilo strážce.“

Strážce hrobky praštil pažemi do stěny přímo pod nimi. Dougal sledoval, jak z něj odpadávají kousky. Znovu a znovu mlátil do skály a drolil se, až z něj zbylo jen několik lebek, které sebou cukaly a zíraly na Dougala prázdnými očními důlky, jako by ho obviňovaly z krádeže.

„A to je konec Blimmova velkého výtvoru,“ chechtal se Clagg. „Golemovo oko je teď moje!“

Dougal se zakřenil, jeho vítězoslavný pocit ale pominul, když kosti lemující chodbu začaly vibrovat.

Dougal se rozhlédl. „Říkáš, že rubín představuje mysl té potvory?“

Asura kývl, stále nadšený ze své kořisti. „V jistém smyslu. Blimm sestrojil centrální impulsní jednotku tak, aby se strážce mohl poskládat dohromady z jakýchkoli vhodných materiálů v nejbližším okolí. Myslel bych si, že to pochopí i člověk.“

„Takže dokud bude rubín fungovat, může se ta stvůra objevit kdekoli?“

Claggův obličej potemněl. „Copak jsem to právě neřekl, bookahu? Může se zformovat kdekoli, kde najde dost vhodného…“ Asura zmlkl, protože chrastění kostí okolo sílilo. Clagg vytřeštil oči, když si uvědomil, co právě řekl.

„…materiálu,“ dokončil tiše a rozhlédl se po kostmi vykládané komnatě, ve které stáli.

„Měli bychom utéct, hned,“ navrhla Killeen.

Když se kosti začaly odlepovat ze stěn, sebral Dougal pochodeň, chytil Killeen za ruku a rozběhl se. Neohlédl se, aby si ujistil, že jim Clagg stačí.

Prchali komnatami a průchody a cestou je pronásledovalo suché chrastění kostí. Zpomalili jen v místě, kde Killeen napadl pavouk, a pak znovu v komnatě s výbušnou pastí. Teprve když proběhli těmito místnostmi a nic se nestalo, rozhodl se Dougal zastavit. Clagg se zlomil v pase a zoufale lapal po dechu. I Killeen celá zežloutla vyčerpáním.

Přes jejich hlasité sípání Dougal poslouchal, jestli je něco nepronásleduje. Nic ale neslyšel.

„Utekli jsme mu,“ řekl nakonec a utřel si pot z čela.

„Nemožné,“ vydechl asura. „Pořád jsme obklopení kostmi. Ukaž mi Oko.“

Dougal vytáhl drahokam z kapsy a ukázal ho asurovi, nepodal mu ho ale. Zář v srdci drahokamu pohasla a kámen se zdál být mrtvý.

„Jak jsem si myslel,“ řekl asura. „Deaktivoval se. Vyčerpal uložené malagetické pole. Je možné, že se časem znovu sám od sebe nabije, nebo ho může reaktivovat někdo s dostatečnými znalostmi.“ Clagg se odmlčel a ukázal na sebe. „Dej mi ho.“

Dougal ho sevřel v pěsti. „Ještě ne.“

Clagg zavrčel: „Najal jsem si tě, abys pro mě našel Oko.“

„Najal jsi nás, abychom tě doprovodili do krypt a pomohli ti drahokam získat,“ opravil ho Dougal. „Pořád jsme v kryptách. Až se odsud bezpečně dostaneme a ty nám, jak musím dodat, zaplatíš, dám ti ho.“ S tím Dougal okatě vrátil drahokam zpátky do náprsní kapsy.

Ve skutečnosti to ale jen předstíral a ponechal si ho v dlani.

Clagg otevřel ústa, aby Dougalovi vynadal, při pohledu na jeho úsměv si ale jen odfrkl a s trucovitým dupáním zamířil k Lebkové bráně a dennímu světlu.

Killeen řekla: „Myslíš si, že tě podvede.“ Nebyla to otázka.

Dougal kývl. „Rozhodně. No, pravděpodobně. Je lepší s tím počítat.“ Podíval se na sylvari, která na něj tázavě hleděla. Odkašlal si a následoval asuru.

Lebková brána, hlavní vchod do krypt pod Božím Zásahem, dostala jméno podle dlouhého tunelu obloženého nalakovanými lebkami zesnulých. Patřily bezejmenným duším, které vyplavilo moře, poté co v jeho hlubinách zmizel Orr a ztracené království ze dna vyzvedl drak. Při představě, že by tady zapůsobila moc Golemova oka, se Dougal otřásl.

Za rohem na ně čekalo denní světlo. Většinu dne strávili v podzemí, ale dokonce i v hlubokých stínech vyvýšených bulvárů města bylo přirozené světlo vítané.

Clagg zmizel za rohem, vzápětí byl ale zpátky – a řítil se tak rychle, že Dougala povalil na zem.

Dougal cítil, jak ho za košili chytily malé prsty. Místo drahokamu ale asura nahmatal zlatý medailon, který visel Dougalovi na řetízku na krku.

Dougal zvedl ruku a vyprostil medailon z ruky zmateného asury. „Tohle si vezmu, děkuju,“ řekl. „Co se děje?“

„Městské stráže,“ vysvětlil Clagg, když se vzpamatoval. „Serafové. Musíme počkat.“

„Ukaž mi je,“ požádal Dougal.

Plížili se k východu. Návštěvy krypt nebyly zakázané, bylo ale nutné požádat o svolení a získat propustku. Což samozřejmě neudělali. Setkání se Serafy by nedopadlo dobře.

Clagg se zastavil na rohu a vyhlédl ven. Dougal se vyklonil nad ním a rukou, ve které držel drahokam, se opřel o jednu z lebek.

Asura nelhal. Serafové v těžké bílé zbroji zdobené zlatem tvořili městskou stráž Božího Zásahu a armádu Kryty. Dougala napadlo, co asi dělají v tak hojném počtu na náměstí před Lebkovou bránou. Nezdálo se, že jsou na stráži, a očividně nečekali na ně, kdyby ale z krypt vyklopýtali potlučený člověk, asura a sylvari obalení kostním prachem, určitě by je odvedli k výslechu. A až by stráže našly Golemovo oko, začaly by jim klást velmi nepříjemné otázky.

Dougal schoval Oko do očního důlku nejbližší nalakované lebky. Nebyl to zrovna vhodný úkryt, nic lepšího ale v tuto chvíli po ruce neměl.

„Máš nějaký plán, člověče?“ zeptal se Clagg.

„Ukažte,“ řekla Killeen. „Máme problém?“ Sylvari vyšplhala Dougalovi na záda, aby přes něj viděla, štíhlou nožkou se mu přitom opřela vzadu o opasek, aby se vyhoupla nahoru.

Dougal ji ze sebe setřásl a otočil se k ní. „Co to děláš?“ obořil se na ni. „Copak už nemáme dost problémů?“

Sylvari se přikrčila a Dougal spolkl další slova. Obrátil se zpátky k asurovi, nad kterým se doslova tyčil.

„Tady je můj plán: počkáme.“

Viditelně frustrovaný a unavený Clagg zavrtěl hlavou. „Co když chtějí prohledat krypty?“

„Dobrá, tak jeden z nás půjde a odvede jejich pozornost. Později se sejdeme a rozdělíme si zisk.“

„Dougale…“ řekla Killeen.

„‚Jedním z nás‘ myslíš mě nebo sylvari, že?“ vyštěkl Clagg.

„Jestli chceš, půjdu první,“ prohlásil Dougal, pohlédl dolů na asuru a jeho vztek přitom sílil. Prožili toho spolu příliš, než aby jejich spolupráce skončila hloupou hádkou.

„Dougale…“ zopakovala Killeen.

„Aby ses mohl schovat a nechat nás tu svým lidským přátelům napospas?“ zavrčel Clagg.

„Společně jít nemůžeme!“ zlobil se Dougal. „Pak nás chytí všechny!“

„Dougale Keane!“ řekla Killeen pevně.

„Co?“ vyštěkl Dougal a znovu se k ní otočil. Tentokrát se nepřikrčila.

„Máme společnost,“ upozornila ho Killeen.

Dougal se obrátil a pohlédl dolů na tasenou čepel poručice Serafů. Za ní stáli dva další Serafové a také oni měli tasené zbraně.

„Dougal Keane – tak ti říkala, že?“ prohodila poručice. „Ty a tví přátelé jste zatčeni, Dougale Keane. Půjdete se mnou.“

5

Dougal byl přesvědčený, že okovy, které mu nasadili, byly zbytečnou urážkou. Jeho cela byla vytesaná do skály, takže tu nebyly žádné maltou spojené spáry ani výstupky. Mříže, které celu rozdělovaly, byly staré a pevné a silné jako jeho palec. Světlo pronikalo dovnitř pouze úzkým komínem vysoko ve stropě, i ten byl ale zakrytý mříží. Dveře do cely byly zajištěné velkým zámkem, se kterým by si Dougal poradil, kdyby měl potřebné nástroje, ty mu ale sebrali. Za mřížemi, které místnost dělily, se nacházela krátká chodba vedoucí k železem vyztuženým dveřím mířícím do zbytku vězení. Kdyby měl Dougal s sebou nornu, dostal by se i přes ně, i ten přepych mu ale byl zapovězen.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Duchové Ascalonu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.