Rob Thurman v nakladatelství

FANTOM Print

V temnotě

Měsíční svit *

Běsnění *

* Připravujeme

V temnotě

Rob
Thurman

FANTOM Print

2010

Copyright © 2006 Robyn Thurman

Translation © Anna Janovská

Cover © Chris McGrath

ISBN 978-80-7398-086-3

ISBN 978-80-7398-435-9 ePub

ISBN 978-80-7398-436-6 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Poděkování

Chci poděkovat několika lidem: v první řadě mé skvělé redaktorce Anne Sowardsové; mé těžce se lopotící agentce Wandě Cookové; skvělému a talentovanému týmu Chrise McGratha a Raye Lundgrena pro umění a design; skvělé korektorce Michele Alpernové; spoluautorce Maře; webmasterům Beth a Terrymu; dobrým kamarádům Mikeymu a Lynn; ďábelským dvojčatům Shannon a River; a v neposlední řadě díky – the Pack.

Lidi… provádějí ty nejšílenější věci.

No jo, já vím, není to zrovna nejelegantnější postřeh. Ale když uvážíte, že jsem jej činil s čepelí zabodnutou do břicha, je to ještě docela dobrý výkon. Ačkoliv musím připustit, že to nebolelo tak strašně, jak bych čekal. Ve skutečnosti to nebolelo vůbec. Cítil jsem jen chlad… chlad a otupělost, jako bych měl břicho plné ledové vody.

Po prstech mi ale stékala mnohem teplejší tekutina. Byla to krev. Moje krev. Sevřel jsem ruku, jež držela rukojeť meče. Oba jsme měli na rukou krev – já i on. Tak on to opravdu udělal… bodl mne. Jenže to na tom nebylo to nejbláznivější. Ani zdaleka ne. Ne. Bláznivé, dokonce neuvěřitelně šílené bylo, že se tomu tak zoufale bránil. Ale nebyl to prostě celý můj bratr? Upřímný, loajální, skrz naskrz čestný. Až moc hodný. Ale kruci, nakonec byl až moc hodný i na mě.

„Tak,“ řekl jsem zkroušeně. „Podívej se na to.“ Pak se mi podlomily nohy a padl jsem na kolena. Přitom jsem podivně zlehka vytáhl čepel. Ozvalo se kovové mlasknutí a pak už tam byla jen rozevřená tlama prázdnoty, do níž jsem padal. Pustil jsem se jeho ruky a zakryl si ránu v břiše. Krev byla podivně teplá, zatímco já cítil jen mrazivý chlad. Pohlédl jsem do očí, jež měly stejnou barvu jako ty moje – světle šedé jako zimní obloha. Zvedl jsem koutek úst a zpola se na něj usmál. „Moje chyba. Asi na to přece jen máš. To je dobře, velkej brácho.“

Meč mu vypadl z ruky a kovově zazvonil o podlahu.

„Copak? Nenecháš si ho na památku?“ zeptal jsem se s údivem. Slova ze mne vyšla nezřetelně a trhaně, těžce a se slábnoucím dechem. Taky jsem slábl. A to velice rychle. Jako když se ranní mlha rozplývá pod prvními slunečními paprsky. Zraněný pták padající z oblohy. Temné stvoření prchající před denním světlem. Kruci, měl jsem to zapsat. Umírání ve mně probudilo básníka.

Slyšel jsem, jak se brána zavřela – burácivý a podivně definitivní zvuk, jenž hrozil, že zboří celou budovu. Stěny se od podlahy ke stropu se zvláštním vlněním otřásly a omítka a železo padaly jako déšť. Když už jste museli odejít, mohlo to být aspoň efektní. „Radši utíkej, Strašpytlíku. Nebe nám padá na hlavu.“ Pohádková slova z úst predátora. Nebyla nijak hluboká ani smysluplná, ale cenila zuby. A já jsem jako každý dobrý predátor chtěl odejít se sladkou chutí krve na rtech.

Ovšem že neutekl. To hrdinové nedělají. A zjevně to nedělají ani bratři. Chytil mě a hodil přes rameno dřív, než jsem se po něm stačil ohnat. To samozřejmě chtělo dostatek síly, abych sevřel pěst. Jenže nic takového se nekonalo. Pak se dal do běhu a já jsem mu na rameni poskakoval nahoru a dolů. Za námi jsem viděl zuřící stvůry, které se marně hnaly tam, kde visela neproniknutelná brána. Tentokrát se zavřela navždy a ony to věděly. Věděl to každý ten úzký a špičatý obličej obrácený naším směrem, každé oko barvy rozžhavené lávy, zírající na nás s touhou po krvi a s jedovatou, temnou záští. Stvůry se za námi hnaly jako mořská vlna, bouřlivý příliv se smrtelnými záměry. Zklamání snášejí moc špatně. Já bych to měl vědět.

Jsem jedna z nich.

1

Většina dětí na pohádky moc dlouho nevěří. Jakmile dosáhnou šesti nebo sedmi let, odloží Popelku a její střevícový fetiš, tři malá prasátka a jejich narušování domovní svobody, i Červenou Karkulku s její slabostí pro zlobivé vlky – všechno zapomenuto nebo odvrhnuto. A tak to asi má být. Abyste přežili ve skutečném světě, musíte se vzdát fantazírování a povídaček. Jediná potíž je, že to všechno nejsou jen povídačky. Některé části pohádek jsou až příliš pravdivé a skutečné. Možná neexistuje Červená Karkulka, ale zlý vlk určitě ano. Sněhurka tu není, ale zlá královna nepochybně existuje. Žádné příšerně roztomilé blonďaté mrně, ale čarodějnice, co jí děti… jo. To teda jo.

Mezi námi žijí stvůry. Vždycky to tak bylo a vždycky to tak bude. Pokud si pamatuji, věděl jsem to odjakživa, tak jako vím, že já jsem jedna z nich… No, alespoň z poloviny určitě. Ale bez ohledu na to, jaká zděděná ohavnost se může skrývat uvnitř, na povrchu vypadám jako člověk. Niko zatraceně často říkal, že mám víc dobrých lidských vlastností než rozumu. Nikdy mi nezapomněl připomenout, že i když si myslím, že mám bůhvíjaké problémy, pořád jsem jeho malej bráška. A když se chci z něčeho obviňovat, budu si to nejdřív muset vyřídit s ním. Niko byl takový skautík – i když byl velice nebezpečný a vynikal ve smrtících zbraních.

Jenže přes všechnu fascinaci ostrými, špičatými věcmi v sobě Niko neměl ani kapku příšeří krve. Já bych jeho otce samozřejmě jen těžko klasifikoval jako člověka, ale technicky ten muž tuto definici splňoval. Ničemný bastard. Nikovi byly dva týdny, když jeho starej dobrej táta odešel. Za celý svůj život ho neviděl víc než třikrát. Ten člověk měl skutečné rodičovské nadání. Třikrát. Kruci, i já jsem tátu viděl víckrát.

Jo, já jsem vídal toho svého alespoň jednou za měsíc. Pozorovalo mě to. Nekonaly se promluvy tatínka se synem, nedostával jsem pozvánky k bratrancům a sestřenicím stvůrám domů, nedocházelo k vůbec žádnému kontaktu. Jen se za mnou uličkou plížila tmavá postava. Nebo to byla jen mrštná a vlnící se silueta s velmi, velmi ostrými zuby, číhající v noci za oknem. Samozřejmě že to na sobě nemělo cedulku s nápisem „táta“ a nenechávalo mi to dárky k narozeninám s velkou mašlí uvázanou nepřirozeně dlouhými prsty s drápy. Neměl jsem žádný důkaz, že jde o mého démonického dárce spermatu, ale co si budeme povídat. Když vám matka otevřeně řekne, že jste zrůda a ohavnost, jíž se měla zbavit někde ve špinavé koupelně, začnete přemýšlet… Proč by mě jinak to monstrum sledovalo? Je legrační, že ta stvůra se o mne zajímala víc než matka.

Během let jsem si na ten stín zvykl. Párkrát jsem se k tomu snažil přiblížit – možná ze zvědavosti, možná z morbidní touhy po smrti; kdo ví? Ale vždycky to zmizelo, rozplynulo se v temnotě. Většinou se mi ulevilo. Jedna věc je být z části stvůra, ale něco jiného je vrhnout se do náruče bandě vyvrhelů. A pak mi bylo čtrnáct a všechno se změnilo. Potom už jsem stvůry nevyhledával.

Utíkal jsem před nimi.

Vlastně jsme před nimi utíkali dva, Niko a já. Utíkali jsme čtyři roky, které nám připadaly spíš jako čtyřicet let. Utíkali jsme tak dlouho, až se z toho stal životní styl. Niko si takový život nezasloužil. Ale poslouchal mě, když jsem mu to říkal? Houby. To určitě. Snaha o mou ochranu se stala Nikovým zaměstnáním. Povídejte mi něco o tom, že berete minimální plat a nemáte zaměstnanecké výhody.

Asi takové zaměstnání mám teď já, pomyslel jsem si mrzutě. Vrazil jsem mop do špinavého kbelíku, vymáchal ho v šedivé, smradlavé vodě a pak s ním plácnul zpátky na poškrábanou dřevěnou podlahu. Divili byste se, kolik zvratků vyprodukuje bar plný opilců. Já se tomu nejdřív taky divil. Teď už jsem se divil jen tomu, jak dlouho trvá to uklidit. Bylo poněkud ironické, že jsem kvůli falešnému průkazu, který mi zvyšoval věk z devatenácti na dvacet jedna, nepořádek po opilcích uklízel, místo abych jej také vytvářel.

„Kale, já už jdu. Zavřeš to tu za mě?“

Hodil jsem po ní záštiplným pohledem. Stará dobrá „zavřeš za mě“ Meredith. Vždycky jste se na ni mohli spolehnout – tedy mohli jste se spolehnout na to, že vás v tom nechá a bude se snažit brzo zmizet. „Jo, jasně,“ mávnul jsem na ni. Jednou jí řeknu, ať mi políbí a ať kouká dělat svoji práci, ale myslím, že ten den přijde, až na sobě nebude mít upnuté tričko s velkým výstřihem. „Mám tě vyprovodit?“

„Ne, venku čeká přítel.“ Cestou ke dveřím mě zatahala za krátký culík. „Uvidíme se zítra.“ A pak byla pryč a ve vzduchu zbyla jen zářivá vzpomínka na dlouhý vodopád červených vlasů a figuru plnou ladných křivek. Meredith se zajímala jen o svůj vzhled. Tvořila sebe sama se zaujetím a precizností pravého umělce. Myslím, že ani ona nevěděla, jakou barvu měly původně její vlasy – nebo jak velká měla původně prsa, když už o tom mluvíme. Byla živoucí reklamou na lepší život za pomoci plastické chirurgie.

A navzdory tomu, že devadesát devět procent bylo umělých, bylo to zatraceně dobré tělo. Díky fantaziím o něm mi utírání lidských tělních tekutin utíkalo o trochu rychleji. Vlastně mi to zavírání baru ani tak nevadilo. Po noci strávené za barem bylo docela hezké nebýt obklopen ničím jiným než tichem a prázdným prostorem. Začínal jsem mít dojem, že kvůli práci v baru už nedokážu ocenit dobrou párty. Opilí lidé rychle ztrácejí půvab; kruci, oni mi nepřipadali ani zábavní. Už jsem viděl nadraného chlapíka spadnout ze židle a rozbít si lebku tolikrát, že to ani nebylo vtipné. No, alespoň ne tolik.

V téhle chvíli bylo v baru ticho. Bylo to uklidňující ticho, ten typ, co se kolem vás ovine jako nejlepší přikrývka z obchodů, do nichž by vás ani nepustili předním vchodem. Bylo to pěkné… mírumilovné. A bylo to taky nebezpečné a Niko by mi nakopal zadek, kdybych na to zapomínal. Být sám a zasněný, to ze mě dělalo chodící terč. Byl jsem uprchlík, lovná zvěř, a ani na minutu, ani na jedinou vteřinu jsem na to nesměl zapomenout. Na hodně jiných věcí jsem zapomněl, ale na tohle nikdy. Uklidil jsem mop, zavřel jsem a kolem půl páté vyšel na chodník. Ani v tak pozdní hodinu nebyly ulice New Yorku úplně opuštěné, ale byly prázdnější… na pár hodin byly méně využívané. Ve vzduchu štípal ošklivý říjnový chlad, a tak jsem si zapnul obnošenou černou koženou bundu, kterou jsem koupil od pouličního prodavače v čínské čtvrti za pětadvacet babek. Byla z třetí ruky, ale mě zajímalo jen to, že mi dovolovala splynout s nocí.

V kapse bundy jsem pevně svíral malý smrtící dáreček od Nika a vyrazil jsem k domovu. Nebylo to moc daleko, asi tak pět bloků, na Avenue D. Rozhodně to nebyla nejlepší čtvrť, ale my jsme taky nebyli ti nejlepší lidi. Měl jsem oči otevřené a smysly ostré jako králík, který cítí vlka. Ačkoliv, abych se tak neshazoval, já byl králík, co má zuby. Nemluvě o tom, že jsem uměl pekelně dobře kopat. Ale tentokrát jsem se dostal domů, aniž bych cestou potkal cokoliv s drápy a žhnoucíma očima, hladovějícího po mé krvi – a to byla podle mne dobrá noc. Bydleli jsme s Nikem ve starším činžáku, docela sešlém, ale nebyl to úplný brloh. To záleží na tom, čemu tak říkáte. Předpokládám, že hlavní vchod byl asi někdy zabezpečený, ale teď byly dveře obvykle pootevřené jako bezzubý škleb špinavého staříka. Vyběhl jsem sedm pater po schodech a tiše jsem brblal a nadával. Nebyl tam výtah; náš domácí zjevně nepovažoval domovní řád za povinnou četbu. Ne, že by to vadilo. I kdyby tam výtah byl, pravděpodobně by nefungoval, a i kdyby ano, nenechám se přece chytit ve výtahu. Niko příležitostně říkával, že pro někoho na útěku je výtah železná krabice se zárukou smrti. A protože bratr neměl vůbec žádný talent ani sklony k přehánění, držel jsem se od výtahů dál. Nevyhledával jsem pobavení v tom, že bych si představoval, co na mě může skočit skrz strop nebo se provrtat podlahou. Prošel jsem chodbou k našemu bytu, strčil klíč do zámku a otevřel dveře do tmavé místnosti. Nahmatal jsem stařičký plastový vypínač a stiskl jej.

Nic se nestalo.

Normální člověk by si asi pomyslel, že je možná prasklá žárovka. Ale já ne. Okamžitě jsem se vysoukal z bundy; šustění kůže by mne prozradilo dřív, než bych se vůbec stačil pohnout z místa. Nechal jsem ji sklouznout na podlahu tak tiše, jak to jen šlo, a pak jsem se pomalu, krok za krokem, vydal podél stěny. I přes tričko mne studila chladná omítka; jak jsem naslouchal, cítil jsem její lehký ledový dotek na zádech. A naslouchal jsem pečlivě. Neozvalo se nic, ani šoupání nohy po podlaze, ani jediný výdech. Ale něco tam bylo. Na to jsem nemusel volat věštkyni na telefonu. Lehce jsem se přikrčil a pomalu jsem vyrazil s rukou nataženou do temnoty před sebou. To nebyl dobrý nápad.

Na zápěstí jsem ucítil stisk silný jako past na medvědy. Odtáhlo mne to od stěny a prakticky zvedlo ze země. Něco tvrdého mne praštilo do břicha a já odletěl a tvrdě přistál na zádech. Vzduch mi bolestivě vystřelil z plic. Krk mi sevřel železný stisk a skřípavý hlas zasyčel: „Nějaká poslední slova, mrtvolo?“

Zakašlal jsem, ztěžka se nadechl a pomalu jsem zachraptěl: „Niko, ty jsi takovej idiot. Měl by sis vážně najít nějakého koníčka.“

„Mým koníčkem je udržet tě naživu. Ale tvým to zjevně není.“ Ozvalo se ostré tlesknutí a světla se rozzářila. Nádhera. Teď jsme měli osvětlení fungující na tlesknutí. To osvítilo mé pokoření ještě lépe.

Zamračil jsem se a rozčíleně zatahal za dlouhý blonďatý cop, jenž mi visel do obličeje. „Už jedna část rodiny se mě snaží dostat do rakve. Nemohl by sis přestat hrát na Kata?“

„Ne, to bych tedy nemohl.“ Automatickým pohybem přehodil cop zpátky přes rameno a postavil se. „I inspektor Clouseau by jistě byl lepší žák než ty.“ Natáhl ke mně ruku a jízlivě se zeptal: „Kdepak přesně máš ten nůž, co jsem ti dal?“

Chytil jsem se ho a nechal si pomoct zpátky na nohy. „V kapse bundy.“ Šedé oči se obrátily k hromádce kůže u dveří a světlé obočí vystoupalo vzhůru v tichém, ale mocném nesouhlasu. „No, když leží až támhle, alespoň nejsem v pokušení ti s ním rozmašírovat ten tvůj kostnatej zadek.“

„Přesně jak jsem tušil,“ pokračoval suše. „Jsem si jistý, že jsi postrachem dívčích skautek v širokém, dalekém okolí.“ Pečlivě si oklepal prach z černého roláku a kalhot. „Zamkni dveře, Kale. Nebudeme to grendelům zbytečně ulehčovat.“

Jména jsou legrační věc. Mají svůj význam… bez ohledu na to, jak moc byste to chtěli popřít, a bez ohledu na to, jak moc byste chtěli věřit, že byla vybrána z čistého rozmaru. Jméno „Grendelové“ vymyslel Niko. Jako by nebylo dost na tom, že to byl blonďatý Bruce Lee, ještě k tomu byl ďábelsky chytrý. Stačilo mu přečíst si v šesté třídě Beowulfa a pojmenoval ty stvůry, co mne neustále sledovaly, jako grendely. Já jsem byl tehdy teprve v první třídě, o pět let mladší než Niko, takže to pro mne moc neznamenalo. Ale byli to opravdu grendelové; koneckonců, monstra jsou monstra.

Teď jsem samozřejmě byl jen o tři roky mladší než můj bojovný starší bratr. Dobrý trik, no ne?

„Kaliban“ je taky skvělé jméno. Hezká nálepka pro malé dítě, že? Máma možná žila v temné, přecpané garsonce nad tetovacím studiem, možná se živila předpovídáním budoucnosti a obírala naivní, nešťastné blbečky. Možná nikdy nešla daleko pro facku ani pro láhev levného vína. Ale jednu věc jste jí nemohli upřít – bezvadně znala Shakespeara. Kaliban z Bouře, syn čarodějnice a démona. Napůl monstrum… nahrbená stvůra z noční můry, která poskvrnila všechno, čeho se dotkla.

Jé, díky mami. Ty opravdu dokážeš člověku dodat pocit jedinečnosti.

Zamkl jsem a zamířil do koupelny. Zazubil jsem se a řekl: „Jak to, že jsi ještě vzhůru? Víš, že všichni hodní malí ninjové by už měli být v posteli a hlavou by jim měly běžet obrázky vražedného cukroví.“

S rezignovaným zavrčením sebral Niko z podlahy mou bundu. Na špičce jednoho z jeho mnoha a mnoha nožů ji donesl do pokoje a tam ji přehodil přes odřenou pohovku. „Nejen vražedného.“ Pobaveně se usmíval. Následoval mě přes malou síňku, nenuceně se opřel o zeď a založil si ruce. „A musel jsem na poslední chvíli plnit povinnosti bodyguarda. Jedna herečka, která má k Broadwayi hodně daleko, si představovala, že je cílem bandy sexuálních zvrhlíků. Bylo to vyčerpávající.“

„To se vsadím.“ Opřel jsem se o umyvadlo a poočku se na něj podíval. Sundal jsem si z vlasů gumičku a rovné černé prameny mi spadly do obličeje. Na kartáček jsem si nadělil pěknou hromádku pasty a pustil se do toho, drhnul jsem a plival. Niko měl běžnou obchodní smlouvu s agenturou, která poskytovala bodyguardy a ochranku. Agenturu ve skutečnosti tvořil jeden chlapík se spoustou kontaktů, z nichž některé byly dokonce téměř legální. Ale byly za to dobré peníze a platba probíhala jen pod rukou. Žádné daně. Žádná vláda. Žádná stopa pro grendely. Ne, že bych si představoval grendela v obleku a brýlích, jak šplhá po kariérním žebříčku nebo čeká na důchod. Ale grendelové někdy lidi využívali, a lidi se nechali využívat.

Niko tiše pozoroval, jak jsem dokončil čištění zubů, vypláchl si pusu a sundal tričko. Hodil jsem po něm poněkud ustaraným pohledem. „Tak jo, co je?“ Když někoho znáte celý život, nepotřebujete neonový nápis, abyste poznali, že je něco špatně. Lehký stín v očích, mírně stisknuté rty – Nikovi něco dělalo starosti.

Chvíli váhal a pak tiše řekl: „Jednoho jsem dneska viděl.“

Čtyři slova. Tolik stačilo, aby se pode mnou zatočila podlaha. Čtyři zatracená slova. Žmoulal jsem tričko náhle nejistými prsty. „Ach.“ Výmluvný jako vždy. Přiklopil jsem víko záchodu, sedl si, hodil tričko do umyvadla a začal si rozvazovat tkaničky u tenisek.

Niko přišel blíž – pevná jistota mezi dveřmi. „Bylo to v parku. Byl jsem si tam večer zaběhat.“

„V parku,“ opakoval jsem bez emocí. „To dává smysl.“ Grendelové, alespoň co jsme věděli, neměli moc rádi města; zdálo se, že se raději pohybují v přírodě, v lesích, kolem potoků, v tichých a mlhavých horách. Ale New York byl jeden velký prostor. Ze všech měst, jimiž jsme prošli, jsme zrovna tady zákonitě museli narazit na nějakou tu stvůru, grendela, upíra, ghúla nebo bažináče… na cokoli pomyslíte. Z jednoho grendela v Cetral Parku bychom si neměli nadělat do kalhot, ne? Ne? „Takže zůstáváme, nebo jdem jinam?“

Zamyšleně poklepal na umyvadlo. Jednou, dvakrát. „Myslím, že bychom měli zůstat, alespoň než se dozvíme víc. Je nepravděpodobné, že s námi zrovna tenhle měl něco společného.“

„Měl?“ Prohrábl jsem si vlasy a podezíravě na něj pohlédl. „Nejsem žádnej vzdělanec Niku, ale to mi zní jako minulej čas.“

„Zní to tak, že ano?“ souhlasil klidně. Vyndal mé tričko z umyvadla a podal mi ho. „Jdi spát. Vezmu si první hlídku.“

Tak jsme byli zase u toho. První rok poté, co jsem se vrátil z… odkudkoli to bylo, jsme to dodržovali téměř nábožně. Ale po nějaké době jsme přešli na mírnější režim a díkybohu za to. Celý ten rok jsem byl věčně nevyspalý. A já jsem spal moc rád. To je definice puberťáka, nebo ne? Kóma s dvěma nohama a bezednou chutí k jídlu. Rozčilovalo mě, když mě připravili o deset hodin pravidelného spánku, na které jsem měl Bohem dané právo.

Zašklebil jsem se a pak jsem přikývl. „Tak jo. Probuď mě za čtyři hodiny.“ Hodil jsem sebou na matraci, zabalil se do deky a v mžiku usnul – dovednost, již jsem se nikdy nemusel učit. Mohl bych spát kdykoliv a kdekoliv. Je to příhodné nadání, když musíte utíkat před stvůrami. Ukradnout si tu a tam minutku bylo občas to nejlepší, v co jste mohli doufat.

Na druhou stranu, spánek znamená sny, a sny znamenaly noční můry. Nebo vzpomínky. Pokud jde o mě, je to zaměnitelné. Už jsem měl pár opravdu ošklivých nočních můr a vsadil bych se, že Niko taky. On samozřejmě prohlašoval, že to není pravda, že jeho disciplinovaná mysl je na takové podvědomé šaškárny příliš cvičená. Odstupte, oškliví bubáci – já, Niko Veliký, jsem to poručil. Niko dokázal i úplné blbiny proměnit v něco vznešeného.

Jo, já jsem se tedy pravidelně procházel říší nočních můr a zatím jsem nepřišel na to, jak někoho přesvědčit o opaku… a to včetně mne samého. Bylo to vždycky stejné, ten jeden sen. Možná mě to mělo varovat; i ve spánku jsem měl mít možnost připravit se… dodat si kuráž. Ale to se nikdy nestalo. A taky to vždycky začínalo stejně, týmž pocitem, touž sladkou příchutí něčeho světlého a nadějného.

No nebylo to k vzteku?

Probudil jsem se dřív, než utekly čtyři hodiny. Byl jsem katapultován ze spánku s bušícím srdcem a zpocený tak, že by se za to nemusel stydět ani nemocný malárií. Spolkl jsem pachuť žluče a pevně sevřel deku, jako by to byla jediná věc, která mě měla uchránit před pádem do propasti. Shodil jsem nohy z postele a sáhl s naučenou lehkostí po vypínači lampičky. Místnost zalilo světlo, ale pár stínů tam zůstalo. A zrovna teď byl i jeden až příliš. Namáhavě jsem se postavil a praštil do vypínače na zdi.

Tahle noční můra přicházela vždy, když jsme viděli grendely.

Ve snu mi bylo zase čtrnáct. Rozjívený puberťák, ale nebyl jsem horší než ostatní, aspoň myslím. Trošku jsem pil. Párkrát jsem něco ukradl v obchodě. Jednou nebo dvakrát šel za školu. Takové ty obvyklé věci. Ale nepral jsem se. Nikdy. Myslíte, že jste na tom špatně? Že váš táta hodně pije? Jděte do háje se svým genem pro závislosti. Zkuste žít s celou hromadou stvůrovské DNA. Zatímco vy jste se obávali, že budete věčně přilepení ke sklenici, mě víc zajímalo, jak vytáhnout pořád ještě tlukoucí srdce z toho protivnýho magora, co seděl ve třídě přede mnou. Do té doby se to zatím nestalo, ale nikdy nevíte. Já nikdy nevím. Vždycky to tam bylo, ta možnost, ať už jsem vnímal určité příznaky, nebo ne. Nemohl jsem připustit žádné pochybnosti. O tom jsem nepochyboval ani na okamžik.

Ale toho dne to bylo jiné. Byl to dobrý den. Kruci, byl to skvělý den. Niko si našel dobrou práci a vlastní bydlení a stěhovali jsme se pryč. Chystali jsme se vyrazit na cestu. Niko byl prvním rokem na univerzitě a dostal plné stipendium. Mohl na tom být líp, mnohem líp. Ale chtěl zůstat blízko domova. Blízko mě, démonického albatrosa uvázaného kolem jeho krku. Ale to jsem si nechával pro sebe. Měl jsem svůj zadek dost rád na to, abych ho chtěl uchovat v jednom kuse, a Niko by mi ho rád nakopal, kdyby tušil, co si myslím. Kruci, máma mi to říkala pořád dokola. A jestli někdo něco věděl o démonech, pak ona.

Koneckonců, s jedním píchala.

Moje máma, Sofie Leandrosová, by můj odchod určitě neoplakala. Nepřetékala zrovna mateřskými city, a to ani ke svému lidskému synovi. Bylo to jako v televizních dokumentech o zvířatech narozených a chovaných v zajetí. Matky nikdy neviděly, jak se rodí mláďata, nikdy žádná neměly, a když už na to přišlo, neměly představu, co si s nimi počít. Znechuceně ta malá, mokrá a kňourající stvoření očuchaly, ostražitě a nevěřícně si je prohlédly a pak odkráčely, aniž by se ohlédly. Občas si myslím, že se naše dobrá máma odebrala do baru naproti ještě dřív, než ze mě sestra stačila ručníkem otřít krev. A totéž s Nikem. Možná byl pro ni přijatelnější, protože byl člověk a tak vůbec, ale rozhodně ho nezahrnovala láskou a city… jen jí byl o něco míň odporný.

Takže jsem toužil, jak se říká, prásknout do bot. Toužil jsem se dostat pryč od těch temných hor a stinných lesů, jež mohly skrývat tisíce věcí. Grendelové nás celá léta nechávali na pokoji; jen nás pozorovali. Ale ve městě to bylo lepší – tam jste nějakého potkali jen jednou za čas. Vlastně to vždycky byl jen ten jeden – vsadil bych se, že to byl nejdražší tatínek – ale to se během času změnilo. Táta si s sebou na pozorování mé osoby začal vodit kamarády. Jenže na venkově jsem vídal grendely skoro každý den. Někdy zíralo v šeru po západu slunce mnoho rudých očí, jako by tam byly roje světlušek. Bylo to… kruci… pořádně to nahánělo hrůzu. Bez ohledu na to, že jsem je vídal po celý život. Jeden nebo dva, už to bylo dost špatné. Ale víc, než dokážete spočítat, z toho vám zamrzne vzduch v plicích a pak se roztříští na malé kousky.

Jo, ve městě to bylo o hodně lepší, ale když Sofie kvůli chlastu ztratila většinu pravidelných zákazníků, vyhodili ji z nájmu. Nadělala pár dluhů, v jejichž světle vypadal přesun na venkov jako poměrně rozumná volba. A tak jsme odjeli žít báječný život, což ale ve skutečnosti znamenalo otlučený, rezivějící kovový karavan, odstavený v pustině daleko od nejbližších sousedů. Nevěděl jsem, komu patří ten kousek země ani karavan. Nejsem si jistý, že to věděla Sofie. Ale našla jej šestým smyslem vypilovaným roky žebrání, podvádění a nezastíraných krádeží. Teď už jsme v plechovém Tádž Mahalu bydleli skoro dva měsíce. Měl jsem štěstí, že bylo léto, protože jsem neměl žádnou představu, kde by mohla být nejbližší střední škola, a i kdybych to byl věděl, asi nebylo moc šancí, aby kolem projel autobus.

Ale dneska konečně nadešel náš poslední den v tomhle zapadákově. Balil jsem si věci do luxusního zavazadla z pytle na odpadky, když si Niko přisedl na mou proleželou matraci a ušklíbl se. „Tohle si s sebou určitě nebereš, Kale, že ne?“

„Kalibane,“ opravil jsem jej automaticky. Nedávno jsem se rozhodl, že už nechci, aby se mi říkalo Kal. Kaliban znamená monstrum a přesně to jsem byl. Nehodlal jsem na to zapomínat ani na jedinou minutu. Podíval jsem se na zmuchlaný svetr, který jsem držel v ruce, a dotčeně jsem se zeptal: „A proč ne? Je můj oblíbený. Nosím ho pořád.“

Nechal tu věc se jménem prozatím být. Ale nedělal jsem si iluze, že se vzdá. Dá mi prostor, a pokud nepřestanu, pustí se do mě, až to budu nejmíň čekat. Nikdy jsem nebyl příkladem duševního zdraví, jenže Niko to nehodlal akceptovat. Aby se vrátil k tématu svetru, natáhl se a prostrčil prst dírou na rameni. „Jo, toho jsem si všiml. Vypadá to, že je tvůj k smrti oblíbený. A to nemluvím o barvě.“

„Fialová? Co máš proti fialové?“ Strčil jsem tričko do pytle a hodil po něm varovným pohledem. Máš rád mě, budeš mít rád můj svetr.

„Úplně všechno, a zrovna u tohoto odstínu se dá dost těžko hovořit o barvě. Je to spíš útok na zrak.“

Zazubil jsem se. „Vysokoškolák a jeho velký, vznešený slova.“ Začal jsem zavazovat pytel, když jsme z malé ložnice uslyšeli zvuk rozbíjeného skla. „Máma vstala,“ poznamenal jsem nevzrušeně.

„Myslel jsem, že v týhle zatracený díře už není co rozbít.“ Na rameni mi přistála ruka, pevný a uklidňující stisk. Poprvé po dlouhé době jsem nereptal nebo se ho nesnažil setřást, jako každý správný, sebevědomý, věčně nakvašený čtrnáctiletý puberťák, který ví, že už je dost velký na to, aby se s ním zacházelo jako s dítětem. Prostě jsem nasával teplo, jež pronikalo skrz tričko.

„Asi to byl jen talíř. Rozbít ho je jednodušší než ho umýt, no ne?“ Z krabice jsem vyndal další pytel na odpadky. Ruka se mi přesunula do vlasů a nemilosrdně je rozcuchala.

„Když uvážím, jak myješ nádobí, je to nejspíš zdravější takhle.“ Postavil se a prošel kolem mne ke dveřím do ložnice. „Tak jdem ještě jednou na to,“ vydechl zničeně. „Pokračuj v balení. Za hodinu odjíždíme.“

A pak naplníme frázi: ‚Neohlížej se zpět.‘ Jak jsem dokončoval balení, zaslechl jsem z kuchyně Nikův klidný, tichý hlas a k tomu chraplavý Sofiin. Abych byl přesnější, slyšel jsem každé slovo. Kruci, kuchyň nebyla ani čtyři metry daleko, takže jsem neměl moc na vybranou. „Vy jste pořád tady?“ ozval se nezaujatý hlas. Kdysi to byl kouřově modrý samet; teď to byl ošoupaný polyester, odrbaný na krajích a se skvrnami od whisky. Myslím, že to byl důvod, proč byla tak úspěšnou věštkyní. Lidi neplatili ani tak za to, co jim říkala, ale spíš jak to říkala. I to nejhloupější a nejapné ‚Potkáte vysokého, tmavovlasého cizince‘ znělo od Sofie Leandrosové svůdně a záhadně. Nebo tomu tak aspoň kdysi bylo.

Hlas jsem měl po ní. Taky jsem měl její inkoustově černé vlasy a břidlicově šedé oči. Ale nezdědil jsem olivovou pleť. Byl jsem bledý jako grendel. Jednou, když jsem byl menší – bylo mi asi osm – se na mě máma podívala. Byl to podivný pohled. Byl v něm odpor smíšený s váhavou hrdostí. „Jsi stvůra, ale krásná,“ řekla mi tehdy. Skvělé – byl jsem zlá, podivná věc, zabalená do lesklého stříbrného vánočního papíru. Ani v osmi letech jsem si nemyslel, že je to bůhvíjaký kompliment.

Balil jsem pár užmoulaných, sešlých knížek, když se do pokoje donesl Nikův hlas: „Vyrážíme, jakmile naložíme Kalovy věci do auta. Nemělo by to trvat dlouho.“ Pak bylo chvíli ticho a nakonec dodal bez nějakého skutečného nadšení: „Budeš v pořádku?“

Ozval se neradostný smích a cinknutí ledu ve sklenici. „Bez tebe a toho skřetího spratka? Zlatíčko, může to bejt jenom lepší.“

Než jsem si to uvědomil, tak jsem najednou stál mezi dveřmi a upíral oči na matku… hezkou, vysokou ženu, které měli reprodukční orgány odstranit hned po narození. Seděla na kraji naklánějícího se rozviklaného stolu a ruku měla obtočenou kolem sklenice. Černé vlasy nedotčené stříbrem jí splývaly na ramena a pak na rudé hedvábné šaty, jež pamatovaly lepší dny… i lepší roky. Oči lesklé a chladné jako ocel studovaly Nika, a přitom na dva loky vypila půlku sklenice. „Kde mám prachy?“

Díval jsem se, jak Niko tiše vytáhl z kapsy chuchvalec bankovek a položil je na stůl. Dával Sofii peníze od té doby, co si ve čtrnácti našel první práci. Ode mě se čekalo totéž, ale tady v okolí žádná práce nebyla, a protože jsem byl moc mladý na to, abych řídil auto, nebyl ani způsob, jak se do práce dostat, i kdyby se nějaká našla. Shrábla peníze a mrštnými pohyby je přepočítala. „A ať dál choděj, drahoušku, nebo se naše malá stvůrka vrátí zase hezky domů. Je to jasný?“ Její upřený pohled mne na chvíli přišpendlil ke dveřím a pak jsem zmizel zpátky do šera pokoje.

Divil jsem se, proč jí Niko pořád dával většinu výplaty, i když odešel na univerzitu a na kolej. Ale bylo to tak, jak jsem předpokládal. Sofie nás oba měla v hrsti. Mně bylo jen čtrnáct. Nemusela mě nechat jít bydlet s bratrem, a zákon by na to pohlížel stejně. Jak kruci chtěl Niko platit nájem za byt, když jí dával skoro všechny peníze, to jsem tedy netušil. I kdybych si našel práci a přispíval svou troškou, bylo by to tak tak. Opravdu jen tak tak. Ale kolej… byla to součást stipendia. Neplatil se nájem. Jenže taky nebyli povoleni žádní mladší bráchové.

Jak jsem tak seděl na posteli a matrace se pode mnou prohýbala, zadíval jsem se na svá „zavazadla“. Každý pytel náhle vypadal jako těžký řetěz, jenž měl mého bratra stáhnout ke dnu. Nakonec to skončí tak, že odejde ze školy, aby si našel druhou práci. Bude muset. Byl zatraceně chytrý, ale den má jen omezený počet hodin.

A život dává jen omezený počet šancí.

Sáhl jsem po nejbližším pytli a začal ho rozvazovat. Kolem zápěstí se mi sevřela ruka tak pevně, že jsem musel plastový pytel pustit. „Ať tě to ani nenapadne, nebo ty věci vysypu a nacpu do toho pytle tebe,“ pravil nevzrušený hlas.

Niko. A byl namíchnutý. Niko držel vztek pod přísnou kontrolou a většina lidí by to nepoznala, ale já ano. Pokaždé jsem to vycítil. A ani jednou v životě se ten vztek neobrátil proti mně. Ani teď.

„Ty tady nezůstaneš. V žádném případě.“ Neústupně se mi díval do očí, pak mě pustil a znovu zavázal pytel. „Bude to v pohodě, Kale. Budeme se mít dobře. To ti slibuju.“

Nebyl jsem si jistý, že mu to věřím, ale jednu věc jsem věděl. Niko se na mě nevykašle. Celý rok jsem přežíval jen díky tomu, že jsem o víkendech utíkal Sofii a trávil je s ním. Celý rok jsme plánovali a šetřili. Teď byl ten rok za námi, a možná přežijeme. Možná to chtělo jen trochu věřit. A pokud jsem to já nedokázal, mohl jsem se spolehnout, že Niko bude mít dost víry za nás za oba.

„Jo, vážně?“ řekl jsem a v hlase jsem měl míň skepticismu, než jsem chtěl.

Ale bylo to jedno. Niko mě stejně vždycky prohlédl. „Jo, vážně,“ opakoval a koutky rtů se mu lehce zvedly. „Ale mít se dobře samozřejmě znamená, že si uděláš úkoly, budeš doma hezky uklízet, pomáhat malým stařenkám přes ulici, poslouchat každé mé rozumné slovo…“ Bylo toho víc, ale zaniklo to pod polštářem, který jsem po něm hodil.

A tady se ten sen vždycky zvrtnul.

Začalo to autem. Nenastartovalo. Bylo to k vzteku? Jasně že bylo. Překvapilo mě to? To tedy ne. To je život. Víte, co se říká, ne? „Když ti život podá citróny…“1 No, můžete si je klidně strčit tam, kam slunce nesvítí, protože žádná limonáda stejně nebude.

Niko na autě pracoval čtyři hodiny, než se mu podařilo porouchaný motor opravit. Přibouchl kapotu a kývl na mne, abych vypnul motor. Šel zpátky k oknu a otřel si ruce do starého hadru, který kdysi býval mým tričkem. „Myslím, že bychom tu raději měli strávit noc a vyrazit až ráno,“ řekl váhavě. „Běží to, ale nerad bych zůstal v noci viset někde na půli cesty. Dlouhý pochod není dobrý začátek.“

Zamračil jsem se a praštil pěstí do volantu. „Zatracenej krám,“ zamumlal jsem a zapadl zpátky do sedačky.

„No jo, za dvě stě padesát dolarů už člověk nedostane to co dřív,“ poznamenal Niko ironicky. „Měl jsem raději jezdit v jaguáru.“

Takže jsme vyčkávali do rána. Nebyl důvod, aby to vadilo; koneckonců, byla to jen jedna noc. Ale když jsem vylezl z Nikova odřeného auta a kráčel zpátky ke karavanu… nebyl to nejlepší okamžik v mém životě. Bylo to, jako kdybyste se topili a pak vás vytáhli na loď, jen aby vás na druhé straně vykopli zpátky do vody. Jinými slovy, bylo to k vzteku.

Ale snažil jsem se to brát s rozumem. Jedna noc, jediná noc z celého mého života, to není tolik. Snažil jsem se párkrát si to zopakovat, zatímco jsem si čistil zuby v naší malé, stísněné koupelně. Ani jsem nerozsvítil. Elektřinu nám odstřihli tolikrát, že jsem si zvykl dělat většinu věcí potmě. Když jsem sklonil, abych si vodou z dlaně vypláchl pusu, měl jsem pocit, že jsem v zrcadle něco zahlédl. Něco za mnou, stín mezi stíny. „Niku?“ Otočil jsem se, ale nebylo tam nic jiného než zmuchlaný ručník na věšáku. Hrozivá zloba ďábelského froté ručníku… bu bu bu. Ušklíbl jsem se sám sobě a zamířil do postele. Lehl jsem si na hromadu žmolků maskující se za matraci a bez úspěchu se snažil usnout. Překvapení. Nakonec jsem se příliš vzrušený vidinou odjezdu převalil, párkrát naklepal polštář a vzdal se naděje na spánek. Z vedlejší místnosti, kde spal na gauči Niko, jsem slyšel jeho pomalý, klidný dech. Tuhý spánek na pokraji kómatu – to byl můj bratr. Vážně jsem přemýšlel o tom, že vezmu nádobu s teplou vodou a vyzkouším, jestli jsou pověsti pravdivé, když vtom se vynořila mnohem děsivější pověst, která se po celý život schovávala v mém stínu.

Zdálo se, že s ukrýváním je konec.

Ozvalo se zaklepání na okno. Neznělo vůbec děsivě ani nadpřirozeně. Kruci, nebylo to ani strašidelné. Bylo to jen zdvořilé zaťukání. Ťuk, ťuk. Lehké a tlumené. Kamarád z letního tábora, nejlepší přítel ze školy… jde jen tak okolo, víte? Možná byste za ním vyklouzli ven a dali si cigaretu a koukali na hvězdy. Bylo to milé a dobrosrdečné zaťukání. Hele, kámo, jak se máš?

A tak jsem se do okna nad postelí bezstarostně podíval. Na zlomek vteřiny jsem zapomněl, že od té doby, kdy jsme se přestěhovali, nemám přátele. Nikoho jsem tu neznal a nikdo nebydlel tak blízko, aby se jen tak stavil.

Až na rodinu.

Za oknem visel grendel, lemovaný jasným měsíčním světlem. Na sklo připlácnutá ruka s dlouhými tenkými prsty a kůží bledou jako měsíc. Úzká, špičatá tvář se na mne zubila tisíci malými jehličkami a predátorským nadšením lišky v kurníku. Šikmé, mandlovité oči temně svítily, rudé jako krev. Špičaté uši měl přitisknuté k lebce a dlouhé vlasy, jemné jako pavučina, se ve vzduchu třpytily jako koróna. Prst znovu zaťukal a znělo to kovově, jako by klepal hřebíkem. A pak se ozval hlas. Znělo to jako hadí syčení zabalené okolo mokrého hadru s rozbitým, skřípajícím sklem. Jedno slovo. Jen jedno. To stačilo.

„Můj…“

Oči barvy valící se lávy na mne pohlédly s větší pýchou, než jsem kdy viděl u své matky. Ale možná to nebyla ani tak pýcha jako šílená dychtivost. Grendely jsem viděl už předtím, víckrát, než dokážu spočítat, ale nikdy to nebylo takové. Nikdy jsem nebyl tak blízko, abych viděl oči plné chamtivosti a kůži bez pórů a slyšel šepot hlasu jako z jiného světa.

Ježíši Kriste, s tímhle moje máma šoustala?

Zkoušel jsem polknout, ale sliny se mi hromadily v puse, protože svaly vypověděly službu a změnily se v hromádku rozvařených špaget. Oči jsem nedokázal odtrhnout od těch, co na mne zíraly přes okno, a sípavě jsem se snažil dýchat. To bylo všechno, na co jsem se zmohl, a i tak to bylo dost chabé. Grendel naklonil hlavu a znovu zaskřehotal: „Můj.“ Spokojeně a samolibě.

A já se pořád nemohl pohnout. Tahle věc, tohle monstrum, si na mě dělala nárok a já nemohl pohnout svalem, ba ani jediným prstem. Tedy alespoň do doby, kdy bledá ruka prorazila sklo a sevřela se mi kolem krku. Ostré nehty se mi zabořily do masa a zadřely se jako ostnatý drát. Tehdy jsem v sobě objevil schopnost hýbat se. Zaječel jsem, jako by mě vraždili, a zběsile sebou hodil dozadu. Grendel se vehnal skrze zubaté rozbité okno dovnitř jako velká voda a následoval můj pohyb. Přistál mi na hrudi vahou, která kontrastovala s jeho hubenou postavou. Mohl klidně vážit tolik co já. Tak dva centimetry od mého obličeje se malinké nosní dírky rozšířily a hluboce se to nadechlo. Nasávalo to moji vůni, očichávalo mě to.

„Krev mé krve. Tělo mého těla. Dech mého dechu.“ Cítil jsem na krku kapky teplé tekutiny. Přesunulo se mi to k uchu a se zubatým úsměvem to zamumlalo: „Čas jít domů.“

Tentokrát jsem neječel. Vřeštěl jsem. Vřeštěl jsem čistou hrůzou beze slov a snažil se odtrhnout si jeho ruku z krku, skrčit koleno a odstrčit grendela pryč. Nepohnul se ani o centimetr. Navíc mi druhou rukou sevřel nohu a byl jsem jako v pasti. Náhle mne zdvihl do vzduchu a pak mnou hodil. Proletěl jsem tím, co zbylo z okna, a za mnou se vysypalo sklo a kov. Tvrdě jsem dopadl na zem a začal se dusit, protože mi náraz vyrazil z plic všechen vzduch. Zalapal jsem po dechu a podařilo se mi převalit na záda. Hvězdy svítily a tančily se zářícím měsícem. Na okamžik jsem se v tom ztratil a myšlenky jsem měl pomalé a husté jako med.

A pak jsem uslyšel Nika volat mé jméno. Jeho normálně klidný hlas se zauzlil do ostnatého klubka úzkosti a zuřivosti. Prořízlo to zmatek jako nůž a mně se podařilo dostat ruce pod sebe a trochu se zvednout. Svět se líně točil, ale pořád jsem viděl karavan. Jo, pořád jsem ho viděl a dal bych nevím co za to, abych byl v té chvíli slepý.

Ve dveřích stála Sofie… má matka. Na zlomek vteřiny mimo všechen čas byla tak chladně krásná jako kdysi. A pak vzplála jako živá pochodeň. Hořela na ní noční košile a plameny skákaly po červenožlutém hedvábí. Maso se začalo rozpouštět a černat a vlasy plály jako svatozář. Myslím, že křičela, nebo jsem to možná byl já. Pak zmizela ve žhnoucím pekle karavanu. Křik neustával; musel jsem tedy křičet já. Sofie byla mrtvá, ale Niko… toho jsem neviděl. Nikde jsem ho neviděl a ani ho už neslyšel.

Opřel jsem se do trávy a hlíny pod sebou a podařilo se mi dostat na kolena. Nemohl jsem jít, ale dokázal jsem lézt. A to jsem dělal. Urazil jsem sotva dva metry, když se mi kolem paží, nohou a ve vlasech sevřely ruce a škubly mnou zpátky. Grendelové byli všude, utíkali od hořícího karavanu a rozpárali sametovou noc tak, že v ní zela díra. Kopal jsem a oháněl se pěstmi po těch, co mě drželi a nepustili ke karavanu. Volal jsem Nika, až jsem z toho ochraptěl. Dva grendelové vedle mě udělali něco se vzduchem. Zela v něm dlouhá trhlina, stuha pulzujícího, mrtvolně bledého světla. Rozšiřovalo se to a natahovalo, až v sobě noc měla rozedranou díru. Táhli mě k ní a já pořád křičel Nikovo jméno. Křičel jsem jeho jméno, i když jsem věděl, že je mrtvý. Věděl jsem, že můj bratr, jediný, kdo mě kdy měl rád, jediný, kdo se o mě kdy zajímal, je pryč. A nejenže zemřel pro mě, ale taky kvůli mně.

Vzdal jsem to. Nebyl důvod dál se bránit. Zkoušel jsem to, ale nemohl jsem je přeprat. Nemohl jsem jim utéct. A teď… teď už jsem ani nechtěl. „Má krev,“ pobrukoval mi do ucha, zatímco mě táhli pryč. „Můj výhonek. Můj.“ Kůže ledová jako holá kost se mi přitiskla na tvář a nehty se mi zabořily hlouběji do paží. Vůbec to nebyla díra. Byly to dveře, dveře do pekla.

Táta dodržel slovo a provedl mne jimi domů.

Možná to byl jen sen, ale ne pouhý sen. Všechno se to stalo. Nepamatoval jsem si, co následovalo po tom, co mě protáhli bránou. Naštěstí. Nebo naneštěstí, záleží, jak se na to díváte. Niko mi to později musel osvětlit.

Nezemřel. On se to snažil zamluvit, ale já za to byl opravdu rád, moc rád. Podařilo se mu z karavanu vyskočit zadním oknem. Byl trochu popálený a pořezaný od skla, ale přežil. Oběhl planoucí karavan právě včas, aby mě viděl zmizet mezi stvůrami. Trhlina se za mnou a za grendely zavřela a Niko tam zůstal sám. Já byl pryč, Sofie byla mrtvá. Byl tam jen Niko a doutnající hromada roztaveného plastu a kovu. Ale on neodešel. Nenastoupil do auta a neodjel. Nezvážil události a nedošel k závěru, že pro mě a mámu už nemůže nic udělat. Zůstal. Bůhvíproč. Ale zůstal tam, úplně sám. Policie ani hasiči nepřijeli. Myslím, že jsme bydleli tak daleko v pustině, že si požáru nikdo nevšiml.

Niko seděl na trávě v místě, kde jsem zmizel, a čekal. Dva dny dával pozor a seděl na stráži. Nevykašlal se na mě. To ostatně neudělal nikdy. Takže myslím nebylo překvapení, že tam čekal.

Překvapení bylo, že jsem se skutečně vrátil.

Druhou noc mne na stejném místě a skoro ve stejnou dobu vyplivla temnota. Padl jsem na trávu zesláblý a nahý – funící a supící hromádka. Vrčel jsem jako rozzuřený vlk a Niko padl na kolena vedle mě. Kdybych se zmateně a dezorientovaně nepotácel, možná bych ho ošklivě pokousal. Ale nakonec jsem ho poznal. Trvalo mi to jen pár vteřin, i když jsem byl úplně mimo. Nikovi to ale trvalo mnohem déle. Pro něj to byly dva dny.

Pro mě dva roky.

To byl samozřejmě jen náš odhad. Ať už jsem byl kdekoli, ať mě grendelové vzali kamkoli, čas si zjevně dal pauzu na oběd. Vpadl jsem zpátky do světa znatelně starší. Vlasy, kdysi krátké, mi vyrostly po ramena. Byl jsem vyšší a měl širší ramena. Byl jsem i silnější než předtím. Takže výlet peklem zapomnění, ztracený v čase, měl přece jen nějakou výhodu.

Ale nepamatoval jsem si vůbec nic z toho, co se událo po tom, co mě grendelové protáhli bránou. Nic. Byla to pro mne temnota tak hluboká a bezedná, že jsem stěží věděl, že jsem tam byl. Kdybych se nezměnil fyzicky, přísahal bych, že jsem vůbec nebyl pryč. Byla to tak dokonalá ztráta paměti, že bych ani nepoznal, že k ní došlo.

Ale jestli já jsem měl nějaké problémy, Niko na tom byl desetkrát hůř. V jediném okamžiku ztratil matku i bratra. Jo, jasně, Sofie by asi nevyhrála cenu pro matku roku. Bůh ví, že jsme se těšili, až odtamtud vypadneme a necháme ji daleko za sebou. Ale je zatracený rozdíl mezi tím, že už někoho nechcete nikdy vidět, a tím, že si přejete, aby byl mrtvý. Existují snadné i obtížné způsoby, jak zemřít. Ale uhořet k smrti patří do zvláštní kategorie. A pak se vrátím já a nic si nepamatuju, skučící pošuk, co nemá představu o tom, že byl pryč, ať už to byly dva dny nebo dva roky. Brácha si to opravdu moc neužíval. Ale vzpamatoval se, vstřebal to a jel dál. Oblékl mě do svého starého oblečení, co měl v kufru auta. Žádné z mých věcí zabalených na zadním sedadle mi nebyly. Když jsem se roztřesenými a nemotornými pohyby oblékl, prohlédl si mě. Vyhrnul mi rukávy půjčené mikiny a upřeně se mi zadíval na paže.

„Viděl jsem krev,“ řekl klidně. „Když tě odváděli. Viděl jsem krev na rukou a na krku.“ Dotknul se prsty jizev. Zranění byla ošklivá, ale už dlouho zahojená. „Ježíši, Kale, opravdu jsi to ty.“

Náhle mě objal a já zamumlal: „Kalibane.“ Ani Niko teď nemohl popírat, že jsem stvůra.

* * *

„Kale, co se děje?“

Špatně. Ani po čtyřech letech útěku před grendely mi Niko nikdy neřekl „Kalibane“. Nikdy nepodlehl mé nejtemnější interpretaci sebe samého. Zatracenej Mirek Dušín. Stál jsem v přívětivém světle mezi dveřmi a pozoroval, jak se Niko vynořil z temnoty předsíně. „Čtyři hodiny?“ pokrčil jsem rameny. „Kdo by spal tak dlouho? Jdi do postele. Já už neusnu.“ Lehce jsem do něj strčil a unaveně se usmál. „Snaž se moc nechrápat, Cyrano. Neuslyším padouchy, když je přehlušíš.“

Niko měl nos římského generála. Jeho profil byl klasický a čistý a ženy mu často věnovaly pohled nebo tři. Jenže já bych to nikdy nepřipustil. Místo toho jsem mu vymýšlel spoustu zajímavých jmen (Cyrano bylo to nejmíň urážlivé) a on je všechna do jednoho miloval – pokud se dá láska vyjádřit pohlavkem.

Tentokrát to přešel a mou zjevnou noční lež také. Věděl stejně dobře jako já, co bylo její příčinou. Zamířil do své perfektně ustlané postele, svlékl se a vlezl pod peřinu. Nijak jsem nekomentoval dlouhý nůž, který si strčil pod polštář. Všichni jsme rádi, když máme po ruce nějakou tu jistotu. Někteří ji jen mají ostřejší.

2

Když ráno konečně přivleklo svůj unavený zadek, začal jsem připravovat snídani. Moje hlídka proběhla hladce. Byl jsem tam jen já, neobyčejně světlý byt a přetrvávající noční můra.

„Dám si sójové vafle a čerstvé ovoce.“ Už oblečený Niko přicházel z předsíně a svazoval si vlasy do culíku, jenž mu visel skoro do pasu. „A trochu čerstvě vymačkaného pomerančového džusu, prosím.“

„Máme míchaná vajíčka a pivo,“ řekl jsem věcně. „Řekl bych, že je na mě řada s nákupem, co?“

„Když to říkáš.“ Niko prostřel na stůl dva talíře, vidličky a skleničky. Také mi z ledničky přinesl kečup. „Vlastně to říkáš poslední dva měsíce každý týden.“ Posměšně zvedl obočí. „Ne, že bych to počítal, samozřejmě.“

„Jo, jasně,“ okomentoval jsem to skepticky. Přesunul jsem se ke stolu a rozdělil vajíčka na dva talíře. Hodil jsem pánvičku do dřezu, vzal jsem židli, otočil ji a obkročmo si na ni sedl. Polil jsem nadýchaná žlutá vajíčka hezkou dávkou kečupu a byl připravený se do toho pustit. Niko přede mě rozhodně postavil sklenici zpěněného bílého mléka. Přimhouřil jsem oči a s plnou pusou zahuhlal: „To nevypadá jako budweiser, Niku.“

„Můžeš si myslet, že je to bílé pivo z hovězího soudku. Možná ti to pomůže.“ Niko se posadil a pustil se do vajíček a svojí sklenice kravské šťávy. Polkl a zlehka položil vidličku na talíř. „Myslel jsem, že bychom po snídani mohli zajít do Central Parku promluvit si s Blátivcem Bobem a zeptat se ho na toho grendela.“

„Bažináč?“ rozzářil jsem se a s nefalšovanou radostí zvedl koutky úst. „Jenom promluvit? Nemohli bychom ho taky nakopat do blátivýho zadku? Člověk potřebuje pořád cvičit.“ Možná jsem nebyl smrtící a precizní bojovník jako Niko, ale taky jsem nebyl špatný. Dávno pryč byly časy, kdy jsem se vyhýbal boji, protože jsem se bál, že to ve mně probudí stvůru. Poté co mě před lety unesli grendelové, jsem si to konečně uvědomil. Těžko můžete probudit něco, co vám štěká u hlavního vchodu.

Niko mne obdařil lehce káravým pohledem. „Dokud jenom žere zloděje, není potřeba komplikovat situaci.“ Nesouhlasně jsem si povzdechl a on nenuceně dodal: „Pokud s námi samozřejmě bude spolupracovat.“

„A nám tak svítá naděje,“ pokynul jsem mu sklenicí mléka.

Jo, stvůry jsou všude. Když uvážíte, v jakém světě žijeme, není to tak překvapivé. Ale je naprosto ohromující, že většina lidí o tom sakra vůbec neví. Stvůry jsou všude, stačí jen otevřít oči a podívat se. Ale nevědomost je blažená a na světě jsou miliardy blažených lidí. Bez ohledu na to bylo šokující jít ulicí a vidět, jak se o kus dál ve stínech plíží ghúl nebo si kolem vesele pobíhá vlkodlak a nikdo si toho ani nevšiml. Jednou jsem viděl zubícího se vlkodlaka o polovinu většího než vlci v dokumentech o zvířatech, jak si to běží po chodníku a žene se do víru nočního života. A nikdo si ani nepomyslel, že tu něco není v pořádku. Dokonce jsem viděl nadšeného milovníka zvířat, jak se za ním hnal, aby mu zkontroloval psí známku. Možná že zabedněnost je taky démon.

V parku se lezavá zima předchozí noci rozpustila do svěžího podzimního chladu. Běželi jsme s Nikem podél cesty asi dvacet minut a pak jsme skrz lesík zahnuli do poněkud odloučené oblasti – bylo to travnaté, bažinaté místo, kde husté, světlehnědé bahno vytvořilo cosi, co by mohlo milovat jen prase. Nebo bažináč.

Opřel jsem se o strom, založil si ruce a zapískal. „Ťuk, ťuk, Bobe. Máš návštěvu. Vstávej, zlato!“ Bláto se ani nepohnulo. Ozval se kovový zvuk, jak Niko beze slova vytáhl krátkou širokou čepel dlouhou jako jeho předloktí. Pochvu čepele měl připevněnou pod oblečením mezi lopatkami. „Vidíš, Bobe?“ řekl jsem pomalu. „Rozzlobil jsi Nika. To od tebe není pěkné. A taky ne moc chytré.“ Poodešel jsem od stromu, přikročil k okraji bahna, sklonil se a rukama se opřel o stehna. „Vím, že tam jsi, Bobe. Cítím tě. V tom jsem jako můj táta.“

Z bláta na mě lenivě mrkly dvě žlutooranžové oči velikosti tenisových míčků. Hluboký hlas pomalu zachrčel a zabublal: „Jsi taky stejnej magor. Není to náhodička?“

Neměl jsem představu, jak dlouho bažináči žijí, ale vsadil bych se, že zatraceně dlouho. Tenhle kousek země byl bažináčovým domovem dávno předtím, než mu začali říkat Central Park. Myslím, že právě tak přišel ke svému newyorskému přízvuku – od různých běžců, bruslařů a zlodějíčků, jež příležitostně poobědval. Zhoupl jsem se na patách a odfrkl si. „To nemá s genetikou nic společného. Jsem magor sám za sebe. O tom ani na chvíli nepochybuj.“

Blátivec se postavil a z robustních ramen mu dolů bublalo a stékalo bahno. „Do hajzlu. Když mě nakopeš do zadku, kdykoli se otočím? To teda ne, to se vsaď.“ Když se napřímil, měl skoro dva a půl metru – mohutná, robustní postava, pokrytá slizovitou hnědou tekutinou a ztuhlým bahnem. Neměl žádný krk, hlava přecházela přímo v ramena. Ústa beze rtů byla plná velkých pilovitých zubů, které byly zahnuté dozadu jako u žraloka. Každá ruka velikosti talíře byla vybavena dvěma prsty, palcem a tlustými černými drápy, jež trčely do délky skoro pětadvaceti centimetrů. Jo, náš Bob, to byl výstavní kus. Jemný jako krůpěj rosy. Skleníková květinka. Obrovská popelnice, která se probudila k příšernému, vražednému životu. „Co kruci vy otrapové chcete tentokrát?“

„Jen malou společenskou konverzaci.“ Niko si čepelí poklepal na koleno. „Určitě nám vyhovíš, nebo ne?“

Bezduché oči, v nichž nebyl ani vztek, ani empatie, na chvíli zvažovaly lesk čepele v Nikově ruce. Pak lhostejně pokrčil bahnitými rameny. „Tak to vybalte. Co mám s váma dělat. Co chcete vědět?“

„Grendel,“ nadhodil jsem téma. „Včera se poflakoval po parku.“ Hodil jsem pohledem po Nikovi a dodal: „Aspoň chvíli. Zajímalo by nás proč.“

„Možná jste se ho měli zeptat, než jste mu usekli hlavu,“ zavrčel Blátivec. „Mohlo to být jednodušší.“

Niko zvedl horní ret jen o milimetr, aby ukázal mikroskopický kousek krásných bílých zubů. „Ale nebyla by to taková zábava.“

Jo, Niko uměl hrát. Tuhý jako hřebíky a mrazivý jako led. Ale ať už se Niko tvářil jakkoliv, dělal to jen z jednoho jediného důvodu. Žádný grendel už se ke mně nikdy nepřiblíží. Riskovat nebylo součástí filozofie mého bratra. „Opravdu jsi mu usekl hlavu?“ zeptal jsem se zvědavě.

Niko se bříškem palce dotkl čepele ostré jako žiletka a zavrtěl hlavou. „Abych tohle umělecké dílo ztupil na kosti? To těžko.“ A hned pokračoval. „Co to tady dělalo, Bobe? Jen tak to procházelo kolem, nebo v tom bylo něco nekalého?“

„Něco nekalého.“ Hrubý, bublavý smích rozeslal do okolního vzduchu kapky bahna. „To si ze mě děláš srandu.“ Vyplivl hromadu slizu a hřměl dál: „Ať už ten malej hajzlík zamýšlel cokoli, určitě to bylo něco zvráceného a nezákonného. To bys měl vědět. Elfové už jsou takoví.“

Po celé ty roky jsme nevěděli, co jsou grendelové zač. Ani po tom, co mě unesli. Pro mě to byla jen monstra, démoni a opravdu mě nezajímalo víc. Ale Niko byl samozřejmě jiný. Měl neúnavnou mysl, jež nikdy nepřestala pátrat po různých proč a nač. Celý náš život to chtěl vědět. Prošel knihovnu za knihovnou, studoval mytologii a démonologii, až mu to lezlo ušima, ale nikdy tomu nepřišel na kloub. Teprve když jsme narazili na Blátivce, byli jsme „osvíceni“.

Elfové. Grendelové byli elfové. Možná jste si mysleli, že elfové mají jemné rysy, dlouhé zlaté vlasy a mystické zelenomodré oči. Možná jste mysleli, že si lehce vykračují zahaleni v jemných látkách a ozdobeni polodrahokamy a jezdí na éterických bílých koních. Ale možná jste trochu modernější. Možná si představujete, jak žijí elfové ve městech. Oblékají se do kůže, jezdí na motorkách a špičaté uši schovávají pod helmou. To by byla taky hezká představa, ne? Protože elfové jsou přece dobří… no, ne všichni. Tu a tam se objevilo zkažené magické jablko, aby trochu zvýšilo dramatický efekt. Ale elfové jsou přece hodní, elfové jsou skvělí. To vám řekne každý nadšenec, co hraje Dračí doupě a touží být jako oni.

Takže kde se v průběhu času z těch rudookých démonů, co mě pronásledovali, stali elfové? Kruci, kdo ví? Jak přišli námořníci na mořské panny, když to byli kapustňáci? Jasně, kapustňáci byli hezká zvířátka, ale alabastrová hruď, sexy zatočený ocas a našpulená pusa? To těžko.

Ale i když jsem měl nové informace, smýšlení jsem nezměnil. Grendelové byli grendelové – netřeba kalit vody. Bylo poněkud těžké přinutit mou mysl uvažovat o démonech z dětství jako o afektovaných modelech, kteří se jmenují Shealendil nebo Beoric Krásný. Kruci, grendelové ani nenosili šaty, natož aby se oblékali do hedvábí a krajek a drželi se poslední módy.

„Takže je ‚zvrácené a nezákonné‘ jen zobecnění, nebo skutečně pravdivá informace?“ zeptal se Niko nevzrušeně, zatímco se přibližoval a tráva se mu pod nohama měnila v bahno.

„To jen tak říkám. Tak to prostě je.“ Bob se drápy lenivě podrbal na hrubé, drolící se kůži. „Žádnýho elfa jsem neviděl. Nevím, co by tady dělal. Tohle není jejich teritorium. Nejsou městský druh jako já. Ten malej hajzlík nejspíš jen tak procházel kolem.“

Řekl to tak odmítavě, že jsem mu věřil. Bob se zjevně nudil, nesnažil se na nás nic hrát. Neviděl grendela a neměl tušení, co by mohl mít za lubem. A tak jsme ho s Nikem nechali jeho bahnu a přežvykování lupičů a zase se rozběhli. Celou dobu jsem mrmlal. Niko moje stížnosti ignoroval, a dokonce ještě zostřil tempo. Rád říkal, že když jsi na útěku, musíš být schopný skutečně běžet.

Zastavili jsme se na oběd, protože u nás doma vládl vážný nedostatek potravin. Já hlasoval pro hamburgry. Niko chtěl něco zdravého a naprosto postrádajícího cokoliv, co by se dalo považovat za chuť. Došli jsme tedy ke kompromisu, zapadli do malé pizzerie a objednali vegetariánskou. Byla to pořád pizza a k tomu pokrytá sýrem, takže já to mohl polknout, zatímco Niko si k potěše srdce mohl shrábnout králičí potravu nahoře. Niko si sedl zády bezpečně ke zdi a díval se za ta moje. Já jsem se díval do sklenice. „Myslím, že mám v cole brouka.“

Niko se předklonil, aby se podíval, a zamyšleně přikývl. „Už to tak vypadá.“ Usadil se zpátky a poznamenal: „Je to bílkovina. Zřejmě to bude docela výživné. Měl bys mu dát šanci.“ Ušklíbl jsem se a váhal, jestli vylovit nového kamaráda lžící, nebo colu vrátit. Rozhodování, rozhodování.

Bratr s mým váháním vůbec nesoucítil a pustil se do pizzy čerstvě vytažené z pece, jež ležela mezi námi. Odstrčil jsem sklenici a rozhodl se, že nechám prostor přírodě. Utop se, nebo plav. Přežije jen ten nejlepší. Přesunul jsem kousek pizzy na tlustý bílý talíř před sebou, vyjekl a foukal si na prsty. Niko na mne přes svůj ne zrovna bezvýznamný nos pohlédl, přenesl si kouřící kousek se samolibou jistotou na talíř a poznamenal: „Záleží to jen na disciplíně. Mysl vládne hmotě.“

„Jo, a vsadím se, že svým pérem lámeš prkna. Jsi pekelně báječnej chlap.“ Sebral jsem z povrchu pizzy něco zeleného a jal se to podrobněji zkoumat. Brokolice. „Takže co uděláme teď? Budeme doufat, že byl grendel jen na výletě, nebo do toho budem dál vrtat?“

„Já se tedy nehodlám stát členem klubu optimistů, Kale. Ty ano?“

„Myslel jsem si to.“ Podíval jsem se na hodinky. „Učíš dneska?“ Když Niko nepracoval jako bodyguard, podporoval náš příjem výukou v malé škole bojových umění. Víc peněz pod rukou do našeho fondu „těch, co zdrhají jako malé holky“.

„Možná později,“ odbyl to. „Až tohle vyřešíme. Teď sněz brokolici, než ti vychladne.“

Zamračil jsem se, ale poslechl jsem. „Vydrhni podlahu, Popelko. Sněz brokolici, Popelko,“ zavrčel jsem s plnou pusou sýra a těsta.

Mimochodem… tomu broukovi se podařilo utéct. Bod pro něj.

3

Máma věštila skoro na každé pouti v každém malém městečku v zemi, ačkoli ve skutečnosti raději zůstávala ve městech, než aby harcovala s poutěmi. Když ty nešťastníky obdařovala spoustou nesmyslů a sprostých lží sama někde v temné garsonce, nemusela se s nikým dělit. Jo, pak bylo všechno její. A Sofie měla peníze ráda. Nebo spíš měla ráda to, co si za ně mohla koupit – chlast a drogy… světla jejího života. Můžu s jistotou říct, že si peníze nikdy dlouho neudržela a že by pro ně udělala cokoliv.

A tím myslím skutečně cokoliv.

A tak vlastně přišla ke mně. Když jsem byl malý, nějakou dobu jsem si myslel, že to mohlo být jinak. Byla to mladá žena, skoro ještě dívka, krásná jako bouře… divoká a svobodná. Možná tak nádherná, že monstrum nedokázalo odolat, vzalo si ji násilím a provedlo s ní věci, které ji zničily. Zničily, změnily, přinutily ji nestarat se o nikoho jiného než o sebe. Dovedly ji až k sebedestruktivnímu chování, jež likvidovalo ji i všechny kolem. Jak by mě mohla mít ráda, když věděla, z čeho pocházím? Jak by mohla zapomenout na čin tak hrůzný a děsivý? A jak byste mohli neprominout někomu, kdo si prošel takovým peklem?

Samozřejmě že to tak nebylo. Tohle byl skutečný život, ne pitomá telenovela, přetékající sladkou a afektovanou šlechetností. Ale já byl malý a hloupý a hledal jsem jakýkoliv způsob, jak jí… kruci… dát rozhřešení. Jedno z Nikových vznešených slov, ale byla to pravda. Protože bez ohledu na to, jaký jste parchant a jak jste zkažený, každé dítě chce mamku. Každé.

Ale i tentokrát to u Sofie bylo jako se vším – byly v tom peníze. Žádná oběť. Žádný útočník. Jen jednoduchý obchod. A jak říkala, nejhorší, jaký kdy udělala. Peníze moc dlouho nevydržely, a navíc proměnit surové zlato a stříbro v hotovost dá pěknou práci. Krutě se zasmála nad prázdnou sklenicí a řekla: „Ale ty jsi pořád tady, Kalibane. Peníze jsou dávno pryč, a ty jsi pořád tady, zatraceně.“ Smích páchnul whisky a pravdou. Nejspíš jsem měl štěstí, že právě s touhle pravdou počkala, až mi bude deset. Sofie byla sice vědma, ale všechnu pravdu si nechávala pro mě.

Asi byste řekli, že vědmám vůbec nebudu věřit, když mě jedna vychovala. Ani já, ani Niko. Když jsme ale před dvěma lety přijeli do New Yorku, čekalo nás oba překvapení. Potkali jsme George. Ta měla skutečný talent pro jasnozření. To byla pravda a důvěra. Naděje a teplo. George, to byla víra, když jste žádnou neměli.

Jenže když je vám sedmnáct, máte také povinnosti. Takže jsme museli počkat, až skončí škola, abychom si mohli promluvit. Útočiště jsme našli ve staré cukrárně, kterou vedl seschlý stařec, neustále otáčející slepé oko k zástupu lidí proudících dovnitř a ven. Pro George to bylo něco jako hlavní stan a lidem, kteří si nechali věštit, vždycky zdvořile navrhla, aby si před odchodem koupili limonádu nebo mléčný koktejl. Pravděpodobně tím to místo držela nad vodou. Čekali jsme v odděleném boxu, když vešla dovnitř, zahlédla nás a s jemným úsměvem si sedla naproti nám. George, to byla jemnost a dobrota sama, a ve světě, kde jsou takové vlastnosti víc mýtem než skutečností, jsem se naučil užívat si každý pohled, který jsem mohl ukrást.

„Ahoj, Georgie Porgie^2,“ zazubil jsem se. „Jak se má moje pihovatá královna?“

Já a George jsme měli takovou hru, o níž jsem si rád myslel, že mě udržuje při smyslech. Že mě udržuje při rozumu. Choval jsem se k ní jako k mladší sestře – k dítěti, které sotva slezlo z tříkolky. Kruci, byla na to dost droboučká. Škádlil jsem ji; dával jsem jí něžné, leč rozčilující přezdívky. Koulel jsem očima nad jejím vyprávěním, tahal ji za kudrlinky a málem ji hladil po hlavě. Zatraceně jsem se snažil, aby dvouletý věkový rozdíl mezi námi vypadal na deset let. Ale navzdory všemu předvádění a mávání rukou – ‚Podívej se sem, podívej se támhle. Ale ať děláš cokoliv, nedívej se na mě. Nedívej se… nedívej se na to, na co se tak zarytě snažím nemyslet.‘ Navzdory tomu všemu…

Nic z toho mi nepomohlo.

Georgina zavrtěla hlavou a tmavě rudé kadeře se jí divoce zavlnily kolem jemných ramen. „Kluci v naší třídě jsou dospělejší než ty, Kale,“ řekla mi s lehkým úsměvem.

Niko do mě bez slitování strčil loktem. Moc dobře věděl, proč se tak chovám, a prokazoval mi mimořádnou laskavost tím, že o tom nikdy neřekl ani slovo. Ani já, ani má vnitřní stvůra jsme na toto téma nebyli připraveni, a on to věděl. „Já už mu to říkám léta, Georgino. Odmítá poslouchat.“

George jej obdařila soucitným pohledem velkých, sametově hnědých očí. „Děti.“ Jako vždycky to tak elegantně obrátila proti mně, že jsem si nemohl pomoct a začervenal se. Drsná, houževnatá a schopná kohokoliv nebo cokoliv nakopat do zadku… a měla mě v hrsti.

Zatímco si vzájemně přizvukovali nad mými nedospělými způsoby, odebral jsem se k pultu a obstaral nám tři zmrzlinové poháry. Ananasový pro George, nudný vanilkový pro Nika a čokoládovo-třešňový pro sebe. George ignorovala fakt, že je pohár skoro větší než ona, a hned se do něj pustila. Nikdy za věštby nebrala peníze. To absolutně odmítala. Ale brala zmrzlinu. Když uvážíme, kolik za ní chodilo lidí, byl zázrak, že z ní nebylo dvěstěkilové médium.

„Jak se má rodina, Georgino?“ zeptal se Niko vážně, zatímco se lžičkou prohraboval ve zmrzlině. „Co táta?“

Hřbetem ruky si otřela pusu, pod světle pihovatou, karamelovou pletí se lehce zarděla a sáhla po ubrousku. „Je v pořádku,“ odpověděla stejně vážně.

Georgin otec byl nemocný. Tak nemocný, že „v pořádku“ bylo to nejlepší, v co se dalo doufat. Plně rozvinutý AIDS. Když byla Georgina a její sestry a bratři menší, nebyl jim moc dobrým tátou. Ale vzpamatoval se, vyhrabal se z nejhorších hlubin pekla a přestal brát drogy. Jenže se ukázalo, že to bylo pozdě. George a její rodina jej dostali zpět jen proto, aby jej zase začali ztrácet, a tentokrát navždy. Ale Georgie byla Georgie a viděla věci ve světle, k němuž byla většina lidí po celý život slepá. Tak to alespoň říkal Niko. Já byl jeden z těch krátkozrakých. Pokud existuje nějaké světlo, já je neviděl, ani jediný paprsek. Světlo je celý velký obraz, celý ten velký hrnec, skládanka života. A já měl v ruce dva, možná tři kousky, které nešly dohromady.

„To rád slyším.“ Niko, to byla solidní jistota, pokud kdy nějaká vůbec existovala. Položil ruce na stůl. „Potřebujeme věštbu, Georgino.“

„Já vím,“ řekla krátce a drze se na něj usmála. „Jsem přece vědma.“

Niko zvedl koutek úst do u něj vzácného úsměvu. „To tedy jsi.“ Natáhl ruku. „Začneme?“

Pečlivě si otřela ruku do ubrousku a pak položila svou dlaň do Nikovy. Její drobná ruka byla zcela pohlcena. Zavřela oči a začala si pro sebe jemně broukat. Byl to důvěrně známý proces, jejž jsem viděl několikrát předtím…s jinými lidmi. To byla naše první věštba, což se ale pro Georginu nezdálo být překvapením. Bůhvíkolikrát jsem přemýšlel o tom, jestli by Georgina dokázala přijít na to, kde jsem byl ty dva roky života, po které jsem nebyl přítomen ve svém životě. Ale nakonec mne vždycky zastavily dvě myšlenky. První byla, že ať už jsem byl kdekoli a přihodilo se mi cokoli, byl jsem si zatraceně jistý, že to není nic, co by měla vidět. A za druhé, ani já sám jsem si nebyl jistý, jestli to opravdu chci vědět. Možná to byli grendelové, kdo se ujistil, že si nebudu nic pamatovat, a možná jsem to byl já sám. Ať už se v tom chybějícím kusu mého života dělo cokoliv, můžete vsadit koule, že to nebyla procházka růžovou zahradou. Pokud si moje mysl odmítala vzpomenout, pak k tomu musel být pekelně dobrý důvod. Buď jeden pekelně dobrý, nebo tisíc příšerných a odporných.

Mlhavé, akvarelově barevné vzpomínky – s tím mi jděte do háje.

Georgino broukání pomalu přešlo do hlubokého, pulzujícího ticha. Pak se do ticha ozvalo jako vzdálený úder zvonu, jako kámen hozený do studně: „Ptej se.“ Niko neplýtval časem. Přímo se zeptal, jestli máme opustit město, jestli nás nepřátelé našli. George si ale s odpovědí dala na čas. Oči měla stále zavřené a hlavu naklonila tak, jako by přemýšlela nebo někomu naslouchala… někomu jen trochu nalevo, trochu vzadu, trochu někde jinde. Možná právě to je budoucnost… místo jen kousek dál od toho, kde jsme teď, jen malinko stranou. Po dlouhé době se narovnala a zavrtěla hlavou.

„Ne,“ ozval se její lehký hlas. „Jste v bezpečí. Grendelové vás tu nenajdou. Příliš mnoho lidí. Příliš mnoho hluku a světla. Jste jen zrnko písku na nekonečné pláži, jeden list v ohromném pralese, jedna hvězda na vzdáleném nebi.“ Otevřela oči a s úsměvem pravila: „Šestou hodinu byla literatura.“

„Velmi poetické,“ složil jí Niko s pobavením kompliment. Nijak nekomentoval to, že Georgina vytáhla jméno „grendelové“ jen tak z rukávu. Byli to grendelové pro nás, tak to byli grendelové i pro ni. Zajímalo by mne, jestli je viděla tak, jak jsme je v duchu viděli my, nebo jestli to pro ni bylo jen slovo, jež viděla namalované v našich myšlenkách. Taky mi vrtalo hlavou, a to víc, než by mělo, jestli když se na mě podívá, vidí něco míň než člověka. Pokud ano, nic neřekla a obdařila mne tak sladkým a otevřeným úsměvem jako vždycky.

Ježíši.

Dojedli jsme poháry a George mezitím štěbetala o holčičích věcech. Bezva kluci a oblečení. Bezva kluci a její nemožní bratři, nemluvě o beznadějně neužitečných sestrách. A pak zpátky k bezva klukům. A celou tu dobu mě s uklidňujícím pohledem pozorovala. Zdálo se, že říká: Vidíš? Nemusíš se bát. Budu pro tebe pořád dítětem. Budu v bezpečí a vzdálená v normálním telenovelovém světě středoškolské romantiky. Nemusíš si dělat starosti. Nemusíš se bát.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V temnotě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.