MARKUS HEITZ v nakladatelství

FANTOM Print

Trpaslíci

Trpaslíci

Válka trpaslíků

Pomsta trpaslíků

Osud trpaslíků

Legendy alfů

Spravedlivý hněv

Ulldart – Doba temnoty

Stíny nad Ulldartem

Řád vysokých mečů

Das Zeichen des dunklen Gottes *

Ritus

Sanctum

* Připravujeme, české názvy budou upřesněny

FANTOM Print

2010

Copyright © 2004 Piper Verlag GmbH, München

Translation © Zdeněk Sladovník

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-106-8

ISBN 978-80-7398-433-5 ePub

ISBN 978-80-7398-434-2 mobi

PROLOG

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ ILFARIS, VÉVODSTVÍ TURANDEI,
KRÁLOVSKÝ PALÁC, ZIMA 442/443 P. S.

Cinkání příborů v jídelně před chvílí doznělo. Na míse se zbytky leželo pár okousaných kachních kůstek. Mísy a hrnce, které byly ještě před hodinou vrchovatě naložené a pod jejichž tíhou se malý stolek téměř hroutil, byly dočista vymetené. Na stříbrné míse zůstal jediný pozůstalý: osamělý brambor, dochucený máslem, solí a bylinkami, ale doposud panensky nedotčený.

Král Perdór, rozšafný muž v nejlepších letech s dlouhými, šedivými vlnitými vlasy, hustým obočím a mírně se kroutícím plnovousem, sklonil ruku se zprávou, která mu byla před několika minutami doručena.

„Bude to mít nesmírně těžké, ten mladý kabcar.“ Opatrně odložil papír stranou, na čele mu naskočily vrásky. Jen tak mimoděk odložil ubrousek, chránící drahý, pestrý brokátový kabátec, aby si ho při jídle neušpinil mastnými skvrnami.

„Aby člověk dospěl k takovému závěru, nemusí být prorokem.“ Vychrtlý dvorní šašek, postávající vedle krále, přehnaně potřásal hlavou a rolničky na pestrobarevné čapce se rozezvučely nejrůznějšími tóny. „Vsadím svůj měsíční plat na to, že ho rada brojaků nejpozději do měsíce odstaví a dosadí jako místodržícího nějakého hara¢e.“

„Můj milý Fiorelli, tuto sázku prohraješ.“ Vládce Ilfarisu se pousmál. „Zapomínáš, že dynastie Bardri¢ů má proti velkostatkářům jednu obrovskou výhodu, a ta se jmenuje ‚vojenské posádky‘. Vojsko dosud vždycky stálo na straně kabcarů stejně jako prostý lid. To je důvod, proč si nemyslím, že se mocichtiví statkáři v Tarpolu dostanou do sedla. Takové nebezpečí vskutku nehrozí.“

Fiorell, oblečený jako vždy v pestré haleně přizdobené několika větvičkami, se nadechl k odpovědi, jenže Perdór se mezitím odvrátil stranou a zatahal za šňůrku vedoucí ke zvonku na služebnictvo.

Během několika vteřin se objevili tři sluhové, přinášející králi desert.

„Och,“ vydechl král dlouze a mnul si prsty. „Třešňový pudink s omáčkou z  lesních plodů. Kandované ovoce s čokoládovým krémem,“ pohled mu utkvěl na talíři zakrytém buclatou pokličkou, „a co je tohle?“

„Nový výtvor našeho tvůrce pralinek, Veličenstvo,“ odpověděl jeden ze sluhů a uklonil se. „Pojmenoval ho ‚Hřejivé zimní slunce‘.“ Teatrálně nadzvedl poklici, chránící novinku před zvědavými zraky, a odkryl pohled na malou horu lahůdek z tmavé čokolády.

Perdórovi se rozzářily oči, vylovil z hromádky jednu ze sladkostí, vložil si ji do úst a ve slastném očekávání přivřel oči.

Dvorní šašek znal tento ceremoniál naprosto dokonale. Teď bude trvat několik minut, než bude král ochotný znovu něco říct. Fiorell tedy trpělivě čekal, až se smysly jeho pána vrátí do reality.

„Skvostné,“ povzdechl si král po chvíli a zvolna otevřel oči. „Úplně skvostné. Jemná hořká čokoláda se sladkým pomerančovým likérem, kousíčkem pomeranče a marcipánem. Ten se rozplývá na jazyku a umožňuje, aby chuť postupně čím dál víc vynikla. Vzít do svých služeb tohoto mistra, ne, tohoto nadaného umělce, tento výkvět nejvyššího tvůrčího talentu, to bylo něco. Můj nejlepší nápad za hodně dlouhou dobu.“ Vzal si z tácu další pralinku. „Kvůli takovému požitku bych dokázal jít i do války.“

„Tím jsme se právě dostali k podstatě věci,“ přerušil dvorní šašek královy vzletné výlevy a také on sáhl po jedné pralince, vložil si ji do úst za levou tvář a bez nejmenšího vychutnávání ji okamžitě rozkousal. „Mhm, opravdu nejsou špatné.“

Perdór rozladěně pohlédl na muže, který ho měl za úkol obveselovat. „Chlape, ty nevzdáváš mistru pralinek patřičnou úctu. Takovou, jakou si za své umění zaslouží. Ty si to nevychutnáváš, ty se jenom cpeš.“

„Vaši hosté také jen málokdy vzdávají mému umění příslušný obdiv, Veličenstvo,“ opáčil dvorní šašek. „Tak proč bych měl dopřávat druhým, co je mně samotnému odepřeno? Vůbec mi nelichotí, když po mně někdo hodí kočkou, když žongluji, jenom aby viděl, jestli dokážu udržet kočku ve vzduchu spolu s míčky.“

Panovník se potutelně ušklíbl. „Ale tys to zvládl.“

„Mockrát děkuju. Místa, kde mě ta potvora pokousala a poškrábala, se už jakž takž hojí,“ zabručel Fiorell. „Ale já jsem se chtěl vrátit k válce.“

Perdór propustil služebnictvo, povstal a přešel k masivnímu psacímu stolu.

Pomocí malého, filigránsky vypracovaného klíčku, který neustále nosil zavěšený na řetízku kolem krku, otevřel zásuvku a zmáčkl v ní skryté tlačítko.

Část těžkého obložení podél dlouhé strany sálu se se zaskřípěním vysunula stranou. Za ní se do metrové výše kupily haldy knih, spisů, pořadačů a jiných papírů, pečlivě uspořádané na jednotlivých regálech v abecedním pořadí podle příslušných království.

Král vytáhl z malého výklenku schůdky a přikázal Fiorellovi, aby vyšplhal nahoru k písmenu „B“. „‚Borasgotán‘, smím-li prosit. Hop, hop!“

Dvorní šašek poslušně vyskákal po schůdcích nahoru, popadl příslušný svazek a elegantním skokem se snesl dolů na zem.

„Tady to máte, Veličenstvo.“ Rozevřel knihu. „A zde jsou nejnovější zprávy z jejich říše, dnes je přinesl poštovní holub. Při těch teplotách venku málem umrzl. Řekl bych, že nepřiletěl holub, ale ledňáček.“

Perdór si šaškovy poznámky nevšímal a začetl se do zprávy svého zvěda, jenž pronikl do borasgotánské správy, aniž by byl odhalen, a vždy, když narazil na něco důležitého, okamžitě o tom informoval ilfariského krále.

Stovky těchto bdělých lidí byly rozesety po všech zemích Ulldartu, ve správních úřadech, v cechovních sdruženích i jinde. Žili tam v anonymitě jako prostí řemeslníci, sedláci nebo šlechtici.

Ilfaris musel vynaložil spoustu času a ještě více peněz, aby z těchto vláken, nitek a provázků upletl hustou síť, ale vynaložená námaha se vyplatila. Některé zprávy o různých důležitých událostech často dorazily k ilfariskému králi dříve, než se o nich dozvěděl vládce dotyčné říše. A tyto vědomosti se prodávaly za obrovské sumy jiným zájemcům – pokud to bylo v souladu s Perdórovými záměry.

Rozlehlá jídelna byla královou tajnou pokladnicí a pouze jedním z mnoha archivů. Další byly rozesety po celém paláci, spravovali je vybraní, naprosto důvěryhodní muži, kteří pečlivě shromažďovali sebemenší, na pohled třeba zcela nezajímavé střípky informací. Od hospodářství a cel přes daně a vojenské posádky, údernou sílu zvláštních jednotek až po nejrůznější klepy a povídačky, to všechno se dalo v archivu najít.

Na mapě však byla jedna černá díra: Kensustrie. Tam se ani Perdórovi, ani žádnému z jeho předchůdců nepodařilo natrvalo propašovat jediného informátora. Zprávy vyschly v okamžiku, kdy vybraní muži a ženy překročili hranice Kensustrie, od té chvíle o nich nikdy neslyšeli.

„Všechno nasvědčuje tomu, že nám hrozí velké nepříjemnosti,“ pronesl Perdór po krátké přestávce, založil levou ruku za záda a začal přecházet místností sem a tam. Přitom zrakem neustále přelétal poslední zprávu. „Jak je možné, že se o takových novinkách dovídám až teď?“

„Byl jste plně zaměstnán snídaní. V takových chvílích jste naprosto nepoužitelný.“ Fiorell zamrkal, udělal stojku a s hlavou dolů šplhal po schůdcích vzhůru, jako by to byla ta nejjednodušší věc na světě.

Když vyšplhal až úplně nahoru, spustil nohy, přikrčil se do dřepu a balancoval na jedné noze. Přitom žongloval se třemi pralinkami, které po chvíli vyhodil vysoko do vzduchu a až poté jedna za druhou zmizely v šaškových ústech.

„Mohli bychom ty zprávy podstrčit mladému kabcarovi,“ navrhl Fiorell a hlasitě polkl. „Byl by varován a mohl by Borasgotánu udělat čáru přes rozpočet tím, že…“

„Ilfaris nikdy nikomu nedal své vědomosti zadarmo a já nemám v úmyslu dělat výjimky,“ vpadl mu král do řeči. „K válce s Tarpolem nemusí dojít, přestože by k tomu vnitropolitická situace v Tarpolu možná sváděla. Všechny země přece podepsaly Tisíciletou mírovou smlouvu.“

„Co ale potom mají znamenat ty nekonečné dodávky železné rudy, masivní výroba železa, kácení v lesích a nábor ‚dobrovolníků‘ pod záminkou, že potřebují doplnit elitní bojůvky?“ Dvorní šašek udělal piruetu, odrazil se a za cinkotu rolniček seskočil dolů na mramorovou podlahu. „No ovšem, z vytěženého materiálu by taky mohli vyrábět třeba párátka se železnými hroty.“

„Možná chtějí posílit flotilu?“ nadhodil Perdór, neznělo to však příliš přesvědčivě.

„A vyhlásit párátky válku Agarsii a Palestánu, Veličenstvo? Prosím vás, nezapomínejte, že ten, kdo z nás dvou je blázen, jsem já.“ Tmavé oči se lišácky zatřpytily. Taková slova si mohl dovolit jenom tehdy, když byli oba muži o samotě. A těchto příležitostí samozřejmě s chutí a rád využíval.

„Máš pochopitelně pravdu. Ale nezapomínej, že díky tomu tě já mohu nechat připravit o hlavu, zatímco ty mě ne. Tady stojí něco o dodávkách zbraní do provincie Worlac,“ převedl panovník hovor na jiné téma. „Je to teprve chvilka, co Grengor Bardri¢ uklidnil situaci ve Worlaku a ten tajemný guvernér Pujur Vasja, kterého skoro nikdo nezná, se postaral o klid v Granburgu. Podle toho, co jsem se doslechl, tak přestože je velice mladý, musí mít talent. To, že se dokázal prosadit proti starému lišákovi Jukolenkovi, kterého zajímaly jenom úplatky, o něčem svědčí. Proč by tedy mělo v nejbližší době někde docházet k nepokojům? Vypadá to, že všude je klid a mír.“

„Víte přece, co se stane, když si dáma v letech sundá korzet?“ Fiorell zatáhl břicho a pak ho hned prudce vypnul. „Dokud má na sobě korzet, má naprosto dokonalou postavu. Když si ho sundá, vyvalí se břicho ven. A možná úplně stejně zapůsobí kabcarova smrt na provincie. Bardri¢ je držel pohromadě, sevřené do korzetu a tedy do správné podoby. Teď se ukáže, jestli bude tras tadc stejně pevným korzetem jako jeho otec, nebo jestli se poutka přetrhnou. Worlac kromě toho v posledních letech s Borasgotánem často laškoval.“

„Jako vždy jsi velice moudrý blázen, milý Fiorelli,“ řekl Perdór. „Přesně to jsem právě měl na mysli. Domnívám se, že Borasgotán použije tyto přípravy jako nástroj k vydírání, bude chtít získat při nadcházejících jednáních nějakou výhodu. Rachocení šavlemi patří k věci. A k tomu přistupuje ten nekonečný spor s Hustrabánem kvůli baronii Kostromo. I tahle říše si teď bude chtít vyzkoušet, jestli nový kabcar dokáže dost pevně odolávat jejich požadavkům. Jak se mi zdá, na severu teď všude mohutně fouká. Tam si vbrzku budeme moci s našimi informacemi slušně vydělat.“

„Jestli ten studený vítr zůstane na severu a nebude mi fučet kolem nosu, budu jenom rád,“ prohodil dvorní šašek zamyšleně.

„Jak by se sem mohl dostat?“ V králových útrobách zmizela další pralinka.

„Vítr bychom neměli nikdy podceňovat, Veličenstvo. Najednou začne vát ze všech stran, a aniž by člověk věděl proč a jak, překvapí ho prudká bouře.“

„Prozatím to vypadá, že se schyluje k bouři ve sklenici vody, milý Fiorelli. Když uvážím, co teď říkáš, nezní tvoje soudy jako slova šaška a blázna, ale jako varování chmurného proroka. Neměl by ses starat o veselou zábavu a nemalovat čerty na zeď?“ Král poklepal rukou o stůl. „Přesto nelze popřít, že máš v podstatě pravdu. Nařídíme zvědům, aby se dvakrát důkladněji poohlíželi po všem nápadném.“

„Co se teď stane s mladým tras tadcem, který se co nevidět stane tras kabcarem? Necháme ho, aby se po hlavě vrhl do neštěstí?“ Dvorní šašek přimhouřil oči. „Nebylo by od nás příliš rozumné, kdybychom prostě nečinně složili ruce do klína. Mám na mysli budoucnost celého kontinentu, jestli chápete, co tím chci říct.“ Ztlumil hlas. „Všichni přece známe to proroctví, Veličenstvo.“

Perdór zamyšleně sevřel palcem a ukazováčkem pralinku a sledoval, jak se čokoláda pozvolna rozpouští. „Arrulschán je sice trochu barbar, když si vzpomenu, jak se chová při jídle,“ panovník s odporem potřásl hlavou, „ale není hloupý. I kdyby se naplnily naše nejhorší obavy, chán by kabcarovi nezkřivil jediný vlas. Kromě toho vycházím z předpokladu, že i Tarpol má vlastní tajnou službu a zvědy, kteří se doslechli o mohutných přípravách borasgotánského panovníka.“ Pousmál se. „Ale na kabcara asi bude zanedlouho čekat korunovace a my mu k ní věnujeme krásný dárek. Bude to gesto, jaké se sluší, když jeden vládnoucí rod obdarovává druhý. Proto bych chtěl mít co nejpřesnější informace a zprávy. Zburcuj všechny muže a ženy, které v Borasgotánu máme. Ať nám hlásí i ty nejmenší pohyby. Jestli velectěný Arrulschán plánuje invazi, chci vědět dříve než on, kdy a kde k ní dojde.“

„Okamžitě vypravím poštovní holuby, Veličenstvo.“ Fiorell se uklonil. „Doufejme, že dorazí do cíle a nestanou se z nich opeřené rampouchy.“

„Ach, ještě okamžik,“ přivolal král šaška zpátky. „Co je vlastně pravdy na povídačkách, že se tadc skrývá v jakési provincii, kde nadále uctívají Tzulana? Vypátrali už naši lidé, kde by to mohlo být?“

Dvorní šašek potřásl hlavou a zatvářil se jako sedm propršených dnů. „Nesmírně mě to mrzí, Veličenstvo. Jisté je, že opustil hlavní město Ulsar a odtáhl na sever.“

Perdóra napadla nesmírně zajímavá myšlenka. „A co kdyby on byl ten nový guvernér? Však víš, ten mladík, co v Granburgu tak důkladně zamával se šlechtou?“

„K tomuto ukvapenému závěru jsem rovněž dospěl, vnější okolnosti však mluví proti této domněnce,“ prohlásil Fiorell a opřel se o dveře. „Mladík, který se v Granburgu tak vehementně pustil do díla, je štíhlý, činorodý a oddaný věci, kterou si předsevzal. Jak se zdá, má i zkušenosti z bojů, vždyť přece přežil několik pokusů o atentát, k nimž došlo z Jukolenkova popudu. A to všechno jsou vlastnosti, které se k tlustému tras tadcovi vůbec nehodí, pokud si ho tedy správně vybavuji. Jediné, co by u obou dvou odpovídalo, jsou světlé vlasy. Vasja je synem nějakého bezvýznamného úředníčka od dvora, který před nedávnem zemřel při nehodě, když se projížděl na koni, aspoň jak jsem se doslechl. Takže se neoddávejte falešným domněnkám, Veličenstvo. Ale i tak to nechám hned prověřit. Přesné místo, kde mladý tadc pobývá, zná jenom plukovník Mansk a možná sám tadc, jestli tu a tam vstane mezi jídlem od stolu a podívá se z okna.“

„To by bylo až moc jednoduché, nemám pravdu, milý Fiorelli?“ povzdechl si panovník. „A taky by to bylo poprvé a naposledy, že bych si takovou novinku nechal sám pro sebe. V zájmu celého kontinentu.“ Vzal z talíře poslední pralinku. „A teď běž. Zařiď všechno, na čem jsme se domluvili.“

Dvorní šašek napodobil trapně přehnaný vojenský pozdrav, přitom srazil podpatky dlouhých špičatých bot tak prudce, až se mu rozcinkaly rolničky na kápi, a vyběhl ven. Zvonil jako nazdobený vánoční stromek.

„Tak, ty mé zimní slunce. Jsi poslední svého druhu a nyní mě svým mírným žárem zahřeješ v žaludku,“ prohodil Perdór tiše k pralince a vložil si ji do úst.

Čokoláda se pomalu rozpouštěla a umožnila vyniknout likéru, který se králi rozlil na jazyku jako teplý med. Perdór s nesmírnou opatrností cucal kousek pomeranče, potom zbožně rozžvýkal kousek marcipánu, velký jako bříško ukazováčku, a spolu s ním i zbytky ovoce, likéru a čokolády.

„Ach, to bylo velice inspirativní. Když cítím na patře takové blaho, slaví všechny mé smysly hotové hody. Ten, kdo nedokáže něco takového vychutnat, je absolutní nula,“ uvažoval polohlasně s přimhouřenýma očima, zatímco jemně vydechoval nosem. „Není to zrovna jeden z mých nejlepších výroků, ale mně se líbí. A teď, Perdóre, do práce. Hustrabán a obchody volají.“

Bez váhání rozevřel tlustý svazek věnovaný hustrabánskému království a začal pročítat zápisy, zprávy a neověřené klepy, které se v něm během posledního roku nashromáždily.

I.

„Taralea, Všemocná bohyně, která existuje od samotného počátku dějin, stvořila ve svém milosrdenství z ohně, vody, vzduchu a země náš svět.

Z hlíny vytvořila placku země, chvíli ji mačkala a stlačovala, aby její povrch nebyl tak nudný, a doplnila ji nížinami a vyvýšeninami. Ale trocha té placky jí ještě zbyla. Rozdělila ji na malé kousky, zformovala je do podoby malých kulatých placiček a odložila je stranou. Tak vzniklo pět měsíců.

Potom Taralea zalila své dílo spoustou vody. Voda se nahromadila ve všech prohlubních a žlábcích. Tak vzniklo moře a jednotlivé kontinenty se svými řekami a jezery.“

LEGENDA O STVOŘENÍ SVĚTA
KAPITOLA 1

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL, PROVINCIE GRANBURG,
ZIMA 442/443 P. S.

Lodrik pomalu tasil těžký popravčí meč z pochvy. Zbraň se s mírným, skřípavým zvukem milimetr za milimetrem vysunovala z pouzdra a zjevovala se jeho očím, kousek po kousku byly stále lépe vidět rytiny a zaklínání, které do ní byly zapracovány.

Stejně jako většina popravčích nástrojů byl i tento meč pokryt nesčetnými motivy, zaříkadly a znaky, které měly sloužit k odstrašení zlých duchů a pomoci katovi, aby měl při svém krvavém řemesle pevnou ruku.

Lidé si vyprávěli o zbraních slavných mistrů popravčích hotové příběhy. Jejich meče nebo sekery se vyznačovaly kouzelnými vlastnostmi. Mnohé z nich rozežíraly duše popravených, aby zabránily obětem v návratu a ty je pak nemohly strašit. Jiné odsouzence uklidňovaly, aby ve chvíli, kdy mistr popravčí tne, nehýbali hlavou.

Mladý muž, tadc a budoucí kabcar, držel čepel zkoumavě před očima. Že by opravdu bylo něco na tom, co se povídá, totiž že tato šavle dokáže víc, než by se na první pohled zdálo?

Zapadající slunce vrhala širokými okny v čelní stěně šermírny narudlé světlo a vytvářela na čepeli iluzi husté, zvolna se přelévající krve.

Na chviličku se mu v hlavě vynořila vzpomínka na Jukolenkovu popravu: na udivený obličej bývalého guvernéra a na davy, které po šlechticově smrti jásaly na Lodrikovu počest.

Jemně přejel rukou po ostří zbraně a dotkl se jedné z rytin.

Tělem mu projela vlna horka. Konečky prstů ho začaly svědit, jako by se jimi prodíral zástup mravenců, za modrýma očima mu znenadání vzplála bodavá bolest. Lodrik zalapal po dechu, upustil šavli a zakryl si rukama tváře.

Bodavá bolest po chvilce povolila, zůstalo mu po ní prudké bušení v zátylku.

Guvernér se zhluboka nadechl, spustil ruce, podřepl a uchopil zbraň za rukojeť, aby ji znovu zasunul do pochvy.

„Jaké tajemství přede mnou skrýváš?“ zeptal se tichým hlasem šavle, která se mu nevinně houpala u boku a ničím nedávala najevo, že by mu o sobě hodlala něco prozradit.

„Pane, co tady děláte?“ zaduněl sálem Valjakovův hlas. „Měl jste se setkat s Miklanovem, abyste určili, kdo bude novým guvernérem, a ne hloubat nad dalšími cvičeními se zbraní.“

„Já vím, Valjakove, já vím,“ povzdechl si Lodrik, prohrábl si prsty světlé vlasy a obrátil se k obrovitému tělesnému strážci. „Já jsem prostě jenom… já nevím, co jsem.“

„Zmatený?“ pomáhal mu muž. Ledově šedé oči spočinuly na guvernérovi. „Nejste ve své kůži? Mám nechat zavolat cerêla?“

„Nemám dojem, že by mi mohl pomoct,“ odmítl tadc. „Něco se ve mně děje.“

„Pane, budete korunovaným kabcarem Tarpolu, to se právě děje, nic jiného.“ Valjakov popošel ke guvernérovi. „A jak tvrdí Stojko, korunovace by měla proběhnout co nejdřív. Jinak se začnou o následníkovi trůnu šířit nejrůznější řeči, které by lidi v říši jenom zbytečně zneklidňovaly.“ Stoupl si vedle svého chráněnce. Lodrik zaregistroval jemnou vůni oleje, jímž si tělesný strážce pravidelně promazával prsní pancíř. „V tomto ohledu s ním můžu jenom souhlasit. Beztak nás čeká dlouhá cesta, než dorazíme do Ulsaru. Doufejme, že ministři a rádci zachovají chladnou hlavu, dokud se neujmete úřadu a hodností. Nějaká ukvapená reakce na výhrůžky z Borasgotánu by byla pohromou.“

Lodrik se opřel o zeď a podíval se na špičky bot.

„A jak mám na borasgotánské výhrůžky reagovat? Vládnout provincii je jedna věc. Ale celému království? Opravdu bych občas raději byl někým jiným. Obyčejným sedlákem. Nebo přece jen raději šlechticem.“

„Pane, vy jste tadc a budoucí kabcar,“ prohlásil Stojko ode dveří. „Vaše slovo má větší váhu než slova všech ostatních šlechticů dohromady.“ Lodrikův důvěrný rádce prošel sálem až k nim, hnědé vlasy mu povlávaly za krkem. „Valjakove, začínáš lajdačit. Já jsem klidně mohl být atentátník.“

Tělesný strážce se zlomyslně ušklíbl. „To by tvoje kroky zněly úplně jinak, když jsi přecházel přede dveřmi sem tam.“

„Tys nás špehoval?“ Lodrikovi se zablesklo v očích, když pohlédl na nově příchozího muže s mohutným knírem.

„Nešpehoval jsem vás, to zrovna ne. Jenom jsem naslouchal.“

„A přitom pochodoval sem tam,“ doplnil Valjakov, jenž položil mechanickou ruku na rukojeť šavle a vesele se zašklebil. „Znám tvoje kroky víc než dobře.“

„Chcete mě kvůli tomu postavit před tribunál? Jenom jsem si dělal starosti. A Miklanovo vás taky hledá, pane,“ bránil se rádce. „Musíme do Ulsaru, zorganizovat oslavy a dát Tarpolu co nejdříve nového kabcara, aby si Borasgotán nemyslel, že s říší, která nemá na trůně žádného vládce, bude mít snadnou práci. Údajně prý po zmizelém následníkovi pátrá celý dvůr. A poslední, co bychom teď potřebovali, jsou řeči o tom, že je tadc po smrti. Doufám, že plukovník Mansk udusí všechny pochybnosti hned v zárodku.“

Lodrik sebou trhnul a vzpřímil se. „Tak dobrá. Nebudeme déle otálet s tím, čemu se stejně nemůžeme vyhnout, a dosadíme nového guvernéra. Už se sem dostavili všichni hosté?“

Stojko přikývl. „Sedí v audienční síni pokorně jako ovečky a čekají, co se bude dít. A jak mě sluhové ujišťovali, všichni jsou hrozně překvapení, proč bylo tak najednou svoláno shromáždění celé provincie. Á propos, překvapení: kam se vlastně poděl náš milý Hetrál?“

„Poprosil mě o dovolenou,“ vysvětlil Lodrik nepřítomnost turîtského mistrovského střelce. „Musí si prý ještě něco zařídit ve vlasti. Co přesně, to mi nechtěl prozradit. Jenom prohlásil, že se brzy na jaře znovu objeví u dvora v Ulsaru.“

„Ten chlap je nejlepší herec, jakého znám. Dokonale zvládá jak šípy, tak šachové tahy. Škoda, zrovna teď v zimě bych si s ním tuze rád dal tu a tam nějakou partičku,“ zalitoval rádce.

„Je skvělé, že je vždy tak klidný,“ chválil ho i Valjakov.

„Jasně že je klidný,“ zasmál se Stojko. „Vždyť je přece němý.“

„Což by leckomu jinému občas taky nijak neuškodilo,“ zabručel tělesný strážce. „Měli bychom jít.“

Tři muži vyšli z šermírny, prošli slavnostním nádvořím a zamířili ke guvernérovu paláci. Když budova přišla o poslední zbytky ozdob z lístkového zlata, vypadala mnohem nenápadněji než předtím: velká šedá kostka s prostorným balkónem, obestavěná mramorovými sochami bojovníků připomínajícími slavné válečné časy království.

Při pohledu na kamenná zobrazení bojů a bitev Lodrik doufal, že se do takového druhu vyřizování sporů nikdy nezaplete. Ani osobně, ani jako vládce Tarpolu. Cestou ke dveřím se jim s hvízdotem proháněl kolem uší ledový vítr.

„V Granburgu vás nepochybně bude zastupovat Miklanovo, že ano?“ dohadoval se Stojko, když vcházeli do vstupní haly. Podpatky jejich bot hlasitě duněly na mramorové podlaze.

„Abych řekl pravdu, jednu chvíli jsem myslel na Norinu,“ přiznal se guvernér.

„Cože? To přece nemyslíte vážně, pane,“ vyhrkl Valjakov.

„Nemějte strach,“ bránil se mladík s úšklebkem. „Protože jsem si okamžitě domyslel, že rozhodnutí, aby místo guvernéra obsadila mladá žena, by vyvolalo úplně stejnou reakci i u brojaků a ostatních obyvatel provincie, rychle jsem od této myšlenky zase upustil.“

Tělesný strážce si oddechl tak hlasitě, aby to všichni slyšeli, urovnal si šavli a na vteřinu vděčně přivřel oči.

Stojko se nahlas rozesmál. „Valjakove, ty jsi možná dobrý tělesný strážce, ale diplomat by se z tebe nikdy nestal.“

„Ne, tím bych se nikdy nestal,“ odvětil oslovený. „Neumím pořádně lhát.“

„Má to snad znamenat, že diplomati jsou lháři?“ rádce na něho nepřestával dorážet a v očích mu pobaveně zajiskřilo.

„No, většina z nich rozhodně ano,“ vyhnul se bojovník přímé odpovědi. „Už kvůli svému úřadu. A teď toho nechme. Naše hádání je tímto u konce.“

Stojko se usmál na guvernéra. „Co by z nás bylo, kdybychom neposlouchali hlas rozumu, pane, nemám pravdu? Náš starý dobrák Valjakov je vždycky připraven pustit se ve vší počestnosti do důkladné výměny názorů.“

Tělesný strážce zabručel něco, co vzdáleně připomínalo jistý neslušný výraz.

„Tak už toho nech, Stojko,“ zasáhl Lodrik a potřásl hlavou. „Už žádné spory a hádky. Teď ne.“ Ověřil si, jestli mu šedá guvernérská uniforma ozdobená zelenými výšivkami a stříbrnými šňůrkami, pásky a řetízky správně sedí. „Jestli se vám ještě bude chtít, tak později, ale ne teď. Sluší mi to?“

„Dokonale,“ pochválil Stojko guvernérův vzhled. Valjakov přikývl.

Vystoupali po schodech nahoru a vstoupili do audienčního sálu, v němž se shromáždili poslední dva zbylí granburští šlechtici a osm brojaků. Řady mocných v provincii důkladně prořídly po exekucích následujících, poté co bylo odhaleno spiknutí proti guvernérovi.

Na levé straně čela stolu seděl Ijuša Miklanovo, jediný brojak, který nezkušeného guvernéra od počátku vytrvale podporoval.

Z podpory se vyvinulo něco jako přátelství. Vousatý muž Lodrika naučil chápat mentalitu obyvatel zdejší provincie, pomohl mu přiblížit se lidu a na vlastní oči vidět obavy a starosti prostých lidí. Bez pomoci přátelského velkostatkáře by se tadcovi jen stěží podařilo uvést věci do pohybu. Navíc, což bylo pro Lodrika neméně důležité, Miklanovo měl nejkrásnější dceru na celém kontinentu.

Guvernér však nespatřil pouze přátelské tváře. Lodrik mezi hosty objevil i výrazný supí nos Tareka Kolského.

Hara¢ vypadal mezi všemi dobře živenými muži jako vysušený strašák do zelí, jenž má na sobě plandavé drahé šaty. Guvernér přesto ani na vteřinu nepochyboval o tom, že na pole, kde by Kolskoj stál, by neusedla jediná vrána. Šlechticovy pichlavé oči se člověku zabodávaly až do morku kosti.

Kolskoj byl jediný, o němž všichni věděli, že i on se podílel na spiknutí, proti němu však neexistoval jednoznačný důkaz viny. A právě on byl jako nejvýznamnější místní šlechtic mluvčím provinčního shromáždění. Grémia, jež dosud nebylo nikdy svoláno, ani za Jukolenkových časů, ani pod Lodrikovým vedením.

Kolskoj trhl hlavou. Na okamžik se mu v očích objevila čirá, neskrývaná nenávist, která rychle ustoupila výrazu falešného přátelství.

„Ctění pánové, povstaňte,“ zvolal Kolskoj a zvedl se. „Guvernér Granburgu, hara¢ Vasja, má tu čest vás zde přivítat.“

Šlechtici a brojaci se hbitě zvedli, jen aby se pak kabcarovu zástupci hluboce uklonili.

Lodrik kráčel podél stolu a zamířil do čela, těsně vedle něho se držel pozorný Valjakov. Stojko udělil sloužícím u dveří několik pokynů a s menším zpožděním je následoval.

Guvernér zůstal chvíli stát u své židle, pozorně si zrakem změřil přítomné a pak se posadil. Teprve nyní mohli usednout i hosté, přesně jak žádala etiketa.

„Jsem moc rád, že vás zase vidím, Ijušo,“ pozdravil Lodrik tiše přítele. „Jste připravený na nadcházející velký výstup?“

Brojak se lišácky pousmál. „Nemůžu se dočkat, až uvidím, jak se budou tvářit.“

„Musím si rychle ještě něco přečíst, potom budeme moci začít. Máte u sebe tu knihu, o kterou jsem vás prosil?“ Miklanovo mu ji podal.

Sloužící přinesli poháry a džbány s pivem, zatímco se Lodrik přehrabával v tlustém svazku plném různých akt, na pohled zcela zahloubaný do paragrafů. Budil dojem, že ho muži sedící u stolu vůbec nezajímají.

Po chvíli zvedl hlavu, sklapl knihu a opřel se lokty o stůl.

„Nesmírně mě těší, že tolik z vás vyhovělo mému pozvání. Musím vám oznámit řadu věcí, která většinu z vás, ctěné panstvo, zcela jistě potěší.“

„Soudím, že guvernér s oblibou žertuje.“ Kolskému se ve tváři objevil nedůvěřivý výraz. „Že by snad sedláci dostali ještě další výhody? Já už mezitím pomalu nevím, z čeho zaplatím chod domácnosti, tak málo mi teď odvádějí.“

Lodrik na něj klidně pohlédl modrýma očima. „Ne, to jsem neměl v úmyslu, hara¢i. Budu muset odjet z provincie.“ Síní se rozlehl polohlasý šum. „Alespoň na čas. Nový kabcar mě chce vidět.“

„A kdo bude během vaší nepřítomnosti řídit provincii?“ vyptával se opatrně jeden z brojaků.

„Normálně, tedy jak je předepsáno, přebírá úřad nejvýše postavený šlechtic v provincii,“ odvětil Kolskoj, v hlase mu zaznívala radost i nenávist, jedno přes druhé. „Tedy já, pokud správně chápu podstatu věci, guvernére. Nebo ne? Přehlédl jste snad někoho při té čistce?“

„O tom si hned promluvíme. Nejdříve vám však podám vysvětlení, proč jsem znovu povolal k životu provinční shromáždění.“ Lodrik položil pravou ruku na tlustý svazek. „Smyslem a cílem tohoto grémia je umožnit pravidelné setkávání všech těch, kdo mají v provincii rozhodující slovo. Tito lidé si při něm vyměňují názory, hovoří o těžkostech a snaží se nalézt řešení, které by všechny uspokojilo.“

Nikdo z mužů sedících u stolu se netvářil příliš nadšeně.

„Jaký druh těžkostí máte na mysli, guvernére?“ zeptal se jeden z velkostatkářů.

„Inu, kdyby se vyskytly problémy se sedláky nebo kdyby například zavládla nejistota, jak by se něco dalo co nejlépe vyřešit,“ prohodil Lodrik neurčitě. „Až tak konkrétně vám to nedovedu říct, ale nepochybně se vždycky objeví něco, co by bylo možné probrat v širším kruhu.“

„My si své záležitosti spravujeme sami a docela to zvládáme, jak si myslím,“ nadechl se Kolskoj po chvilce mlčení. „Když se chceme sejít, sejdeme se. Ale provinční shromáždění? Nevím, guvernére, nejsem o správnosti této vaší myšlenky zcela přesvědčen. Nevidím v ní žádnou…“

„Výhodu?“ skočil mu Lodrik do řeči. „Já vím, jak moc vám záleží na vašich výhodách, hara¢i. Ale v tomto případě by měli výhodu všichni, ne pouze někteří jednotlivci. O provinčním shromáždění nebudeme více diskutovat, bude se konat jednou měsíčně, a sice vždy prvního. Kdo se nebude moci dostavit osobně, pošle za sebe zplnomocněného zástupce a sto vasleců jako pokutu. Jsem si jistý, vážení pánové, že všichni toto grémium velice brzy plně doceníte.“

Kolskoj se demonstrativně opřel zády o opěradlo židle a zadíval se na svůj pohár, čelisti mu mlely naprázdno.

„A nyní mám pro vás další, mimořádně příjemné překvapení. Jak ctěné panstvo vidí, zůstala u stolu jedna židle prázdná. V žádném případě za to nemůže nepozornost služebnictva, ale já jsem jim to osobně nařídil.“ Guvernér kývl na sluhy u dveří a ty se okamžitě otevřely. Brojaci a šlechtici se k nim zvědavě otočili.

Na prahu stála Norina.

Měla na sobě tmavě rudé šaty se zlatými výšivkami, sahající až k zemi, a k nim slušivé vysoké černé boty. Dloiuhé černé vlasy jí povlávaly na ramenou a lemovaly půvabný obličej. Na hrudi jí spočíval amulet s černým kamenem, který jí Lodrik věnoval. Mírně zešikmené hnědé oči odvážně pohlédly na muže, rozesazené kolem stolu. Hlavu měla mírně natrčenou vzhůru a dávala najevo odhodlání nikomu neustoupit ani o píď.

Přestože na mladé, urostlé ženě nebylo na první pohled patrné žádné vzrušení, guvernér přesto postřehl, že se jí malá jizva na pravém spánku rýsuje mnohem výrazněji. Srdce jí tedy bušilo rychleji než obvykle.

„Vážení pánové, znáte zřejmě Norinu, dceru brojaka Miklanova,“ prohlásil Lodrik a vstal. Přešel k mladé ženě a zavedl ji k volnému místu, kde se Norina posadila.

„Co,“ zasyčel Kolskoj, „co to má znamenat? Žena? Tady mezi námi?“

„Máte vynikající postřeh, hara¢i,“ pochválil ho Stojko a se smrtelně vážným výrazem v obličeji si přejel rukou po kníru.

Několik brojaků se ušklíblo. Jiní se křečovitě rozkašlali.

„Jak všichni přítomní v tomto sále vědí, Norina Miklanovo je správkyní pozemků, které v minulosti patřily spiklencům,“ vysvětloval Lodrik, jenž se očividně dobře bavil. „A jako taková má nárok na to, aby byla součástí tohoto grémia. Pozvednu ji do stavu brojaků.“

„S prominutím, guvernére, teď už ale rozhodně zacházíte příliš daleko!“ Kolskoj vyskočil ze židle, opřel se rukama o stůl a předklonil se. Zdálo se, že hodlá probodnout Lodrika svým pichlavým pohledem skrz naskrz. Valjakov přiložil ruku k rukojeti šavle. „Vy jste už několikrát prokázal své… myšlenkové bohatství a nápaditost, ale tohle nestrpím. Aby se nějaká žena stala brojakem, to je zcela nepředstavitelné a v dějinách Tarpolu nemá něco takového obdoby. Vždyť ani nevíme, jak bychom měli ženu v takové pozici oslovovat.“

„Brojačka,“ pronesla Norina přátelsky a mile se na rozvášněného šlechtice usmála.

„Řekněte své dceři, aby držela jazyk za zuby, když mluví dospělí,“ obořil se Kolskoj na Miklanova.

„Řekněte jí to sám, hara¢i,“ odvětil vousatý muž klidně. „Jste na to dost starý.“

Kolskoj se zvolna otočil k mladé ženě. „Měla byste co nejrychleji odjet zpátky na statek svého otce a krmit kuřata, jak by se na vás slušelo. Tím, co tu děláte, porušujete všechny zákony.“

„V tom se mýlíte,“ přihlásil se Lodrik o slovo a udeřil dlaní na knihu. „V žádném z tarpolských zákonů nestojí, že by ženy nesměly mít takové postavení. Hovoří se sice pouze o mužích, ale nikde není uvedeno, že je taková věc ženám zakázána.“

„To nemůže být pravda,“ odporoval šlechtic.

„Chcete tím snad říct, že já, guvernér a královský úředník, zástupce kabcara, jsem lhář?“ Lodrikovi se nebezpečně zablesklo v očích. „Nebo jsem vám špatně rozuměl?“

„Chtěl jsem tím říct, že jste určitě nepátral dost důkladně.“ Chřípí supího nosu se zachvělo. „Nebo jste něco přehlédl, guvernére. Vy chcete tak velké pozemky se vší vážností natrvalo svěřit do rukou nezkušené dívky? Sedláci na ní budou za chvíli štípat dříví.“

„Já mám už dlouho na starosti velkou část otcova majetku,“ podotkla Norina. Opět se mile usmála a položila ruku na amulet. „Vím, na co je nutné dávat pozor.“

„Vy nevíte vůbec nic,“ odsekl Kolskoj opovržlivě.

„Držte se v mezích slušnosti, hara¢i,“ ozval se Miklanovo. „Hovoříte s mou dcerou, ne se svým poddaným.“

„A vy jste jenom brojak, ne šlechtic, takže taky myslete na to, s kým mluvíte, Miklanovo. Máte štěstí, že máte vlivné přátele, jinak byste se neodvážil použít vůči mně takový tón.“

„A od jisté exekuce, od níž ještě neuplynulo moc času, váš vliv v pravém slova smyslu zemřel,“ odvětil brojak.

„Pánové,“ Lodrik pozvedl ruce, „umírněte se. Hovořme trochu méně hlasitě.“

„Mám k vám jen jeden dotaz, guvernére,“ řekl Kolskoj a oči se mu zúžily. „Opravdu chcete včlenit toto děvče do našich řad?“

Guvernér neodvrátil zrak a přikývl. „To jsem právě teď udělal. Navzdory vašemu protestu.“

„To bude mít důsledky, které vás budou stát úřad,“ slíbil hara¢ tiše a posadil se. Rázem vypadal zcela klidně a uvolněně, jako by vůbec nedošlo k nějakému sporu.

Lodrika šlechticova slova podráždila, Stojkovi se na tváři zračilo překvapení a údiv.

V místnosti zavládlo ticho. Nikdo z mužů se neodvážil pohnout, napít se nebo něco říct.

„Dobrá.“ Mladému muži se vrátila duchapřítomnost. „Přejděme k dalšímu překvapení. Jak jsem již oznámil, odjedu z provincie, abych se setkal s nastávajícím kabcarem, který si přeje podat obšírnou zprávu o povstání a o spiklencích. A aby provincie nezůstala bez dozoru, ustanovím nyní svého zástupce.“

Kolskoj přitiskl konečky prstů levé ruky k pravým, naklonil se k sousedovi a začal se s ním tiše na něčem domlouvat.

„Rozhodl jsem se, že místo mě bude provincii spravovat schopný muž, který mi velice pomohl.“ Lodrik povstal a položil Miklanovi ruku na rameno. „Po dobu mé nepřítomnosti mě bude ve funkci guvernéra zastupovat Ijuša.“

Beze slova a jako kdyby právě na to čekal, Kolskoj vstal, odvázal od opasku váček a hodil ho na stůl. Potom se otočil na podpatku a vyšel z audienční síně. Druhý šlechtic rovněž položil na naleštěnou plochu stolu váček a následoval hara¢e.

„To neznačí nic dobrého,“ zabručel Stojko a zadíval se za oběma muži.

„Alespoň teď víme, že bitevní linie jsou jasně vytyčené.“ Lodrik si rychle vyměnil pohledy s Norinou a pozvedl pohár. „Na mého nového zástupce a nového kabcara. Nechť je Ulldrael obšťastní dlouhým životem!“

Brojaci si připili a vyprázdnili poháry, zatímco Lodrikův rádce rozevřel váčky a převrátil je naruby. Na stůl se s cinkáním vysypaly zlaté mince.

„Sto vasleců, předpokládám?“ zeptal se Lodrik a otřel si ústa.

Stojko přikývl.

ULLDART, KRÁLOVSTVÍ TARPOL, PROVINCIE GRANBURG,
TŘICET VERST OD MĚSTA GRANBURG,
ZIMA 442/443 P. S.

Průvod jezdců se verstu za verstou blížil k cíli.

Na čele jela rozložitá postava na bělouši, jehož srst byla poseta tmavšími skvrnami. Hlavu a tělo jezdce halily huňaté, drahé kožešiny. Za ním následovalo dalších pět mužů, kteří se proti drásavému chladu chránili obdobným způsobem. Obrysy jejich těl naznačovaly, že jsou možná až dvakrát statnější než průměrně urostlí lidé.

Nedaleko za nimi svištěly dvoje saně. Na prvních z nich seděli další dva cestující, na druhých byl pravděpodobně pod velkou lodní plachtou ukryt proviant a jiné vybavení. Závěr zástupu tvořilo opět patnáct jezdců na koních. Vlajky, praporce nebo jiné podobné věci byste hledali marně, náhodný pozorovatel by neměl podle čeho zjistit, s kým má tu čest. Jedna věc však byla jistá: cestující nepatřili k chudým obyvatelům této země.

Jeden strohý rozkaz a čelo průvodu zrychlilo tempo, saně nabraly na rychlosti. Sníh vysoko odletoval od kopyt, sanice svištěly po bělostné sběhové pokrývce. Obloha nabrala tmavě šedou barvu, na zem se pozvolna snášela noc.

Matuc si přitáhl šál úžeji k obličeji, potom si urovnal kožešinovou kapuci, až mu byly vidět pouze hnědé oči. Byla to však zbytečná námaha. Zdálo se, že si tarpolský chlad vždycky někudy najde cestičku a pronikne pod šaty. Dokonce i čtyři vrstvy dek a kožešin, do nichž byl zachumlaný, přinášely pouze nepatrné zlepšení. Poněkud postarší bývalý představený jednoho z Ulldraelových klášterů zatínal zuby a kladl si otázku, jestli koně vydrží takové tempo delší dobu.

Oproti původnímu časovému rozpisu nabrali značné zpoždění, ale všechno, co se jim mohlo v průběhu cesty nějak pokazit, se také skutečně pokazilo.

Přestože se Matuc zpočátku snažil zvládnout trasu z Kurašky až do Granburgu na hřbetu koně, už třetího dne spadl ze sedla a při pádu si zlomil rameno. Celý týden se potácel v bezvědomí.

Když byl opět schopen vydat se na cestu, pocítila jezdecká družina v plné míře následky typického tarpolského podzimu provázeného nesčetnými lijáky, které přeměnily všechny cesty na rozbředlé bažiny. Čtyři koně bídně zahynuli, protože se jim zkazilo krmivo. Belkala, mladá kněžka boha Lakastry z Kensustrie, onemocněla následkem nezvykle chladného podnebí a několik týdnů trpěla velice těžkým nachlazením. Mnich se od ní po celou dobu ani nehnul.

Jediný, kdo vzdoroval jako skála všem útrapám, byl Nerestro z Kurašky, člen Řádu vysokých mečů. Svalnatý válečník v nejtěžším brnění, jaké Matuc kdy v životě spatřil, se podle všeho vyznačoval neotřesitelnou nezlomností. Bez jeho výdrže a železné disciplíny rytířových mužů by celá cesta byla už dávno u konce.

Následkem četných zdržení dojedou do Granburgu později, než plánovali. Matuc se obával, že přijedou příliš pozdě.

Družina nečekaně zabočila a zamířila k jedinému statku široko daleko. Belkalu změna směru probrala z dřímot.

„Co se děje?“ zeptala se polohlasně. „Proč jsme sjeli z hlavní cesty?“

Matuc se pokusil pokrčit rameny, což se mu kvůli přemíře kožešin moc nedařilo. „Nemám tušení, ale rytíři se zřejmě zdá, že je moc velká tma.“

Jezdci a saně se sjeli blíže k sobě a zvolnili rychlost. Pozorní psi se rozštěkali a varovali obyvatele statku před příchozími.

Z domu vyšel ustaraný sedlák, za ním postávalo několik mladých mužů. V rukou drželi hrubé klacky a nepřátelsky si prohlíželi nečekané návštěvníky.

Nerestro zarazil koně a sundal si kapuci.

„Zdravím tě, sedláku. Já jsem Nerestro z Kurašky, rytíř Řádu vysokých mečů boha Angora. Potřebujeme na noc přístřeší. Takže nám dej k dispozici svůj příbytek a my se ti za přátelské přijetí bohatě odměníme.“

Mnich si tiše povzdechl. Vždycky když rytíř něco řekl, mluvil panovačně, jako by se vše rozumělo samo sebou. Budil dojem, že si ani nedokáže představit, že by se mu někdo zdráhal vyhovět.

„Jednou se poučí a uvědomí si, že není tarpolským kabcarem,“ zašeptala Belkala Matucovi. Snadno si domyslela, co se mu honí hlavou.

Sedlák přimhouřil oči. „A kdybych neměl místo, pane?“

Nerestro se postavil ve třmenech, takže se mu u pasu zřetelně rýsoval meč. „Pak bychom si prostě nějaké místo udělali sami, sedláku. Mám za sebou dlouhou cestu, mí muži i koně jsou vyčerpaní. Nemám chuť pouštět se do dlouhého dohadování.“

Matuc usoudil, že se tato slova dají vyložit různým způsobem, jak kdo právě chce.

Mladí muži sevřeli klacky pevněji v rukou, ale sedlák jen přikývl. „Kdybyste přijeli se zlými úmysly, stejně bychom vám podlehli. Takže vstupte. Zaveďte koně do stodoly.“

„Děkuji. Tvá námaha a moudrost budou odměněny, až budeme odjíždět,“ slíbil rytíř a seskočil pružně ze sedla.

Teprve po něm sesedlo i pět rytířových průvodců, jejich pohyby doprovázel jemný kovový cinkot. Belkala s Matucem se zvedli a se ztuhlými, promrzlými údy se vydrápali ze saní.

Vnitřek statku se zaplnil lidmi.

Někdo přiložil na oheň pár polínek dřeva, ve velké místnosti, v níž rodina přes den pobývala a v níž i spala, se výrazně oteplilo a návštěvníci mnohem zřetelněji pocítili únavu, která je zmáhala po dlouhém cestování.

Sedlákovi synové pozorovali se směsicí zvědavosti a nedůvěry cizince, kteří se najednou roztahovali v jejich domě, vnesli dovnitř zimu a sníh a sami si vymohli pohostinství.

Kožešiny nových obyvatel statku popadaly na zem. Statkářově rodině se otevřel pohled na šest pečlivě vypracovaných brnění s drahými rytinami. Za jedno jediné z těchto brnění by si člověk mohl koupit deset takových statků včetně dobytka, čeledínů a děveček.

„Co máš k jídlu, sedláku? Máme hlad. Horká polévka by zcela stačila, aby nám vyhnala z těla chlad,“ zahalasil Nerestro a připojil se k Belkale a Matucovi, kteří postávali před krbem a natahovali ruce k ohni, aby se jim prsty zahřály na normální teplotu.

„Uvidím, co můžu dělat, pane,“ odpověděl sedlák. „Přestože nemáme moc zásob, polévku vám určitě dokážeme nabídnout.“

Dveře se otevřely a do místnosti vešlo několik zbrojnošů, kteří na rytířův pokyn začali zbavovat válečníky kovových pancířů. Rozpínali přezky a řemeny, protahovali kožené pásky očky a odstraňovali spojovací články. Celá procedura zabrala poměrně dlouhou dobu. Sedlákovi synové s rostoucím údivem sledovali pohyby zbrojnošů a jejich počínání.

Nerestro nakonec zůstal stát před ohněm, oděný pouze do prošívaného kabátce. Lehce zahýbal rozložitými rameny, zakroutil nakrátko ostříhanou hlavou a protáhl si svalnaté ruce.

Belkala si mezitím přisunula židli k ohni a posadila se těsně vedle zdroje tepla. Ženiny tmavě zelené vlasy okamžitě vzbudily zájem sedlákových synů. Ti se tísnili v koutě místnosti a něco si mezi sebou tiše šeptali. Matuc se opřel hlavou o stěnu, vypadal, jako by spal vestoje.

„Zítra budeme v Granburgu,“ slíbil rytíř ženě a přejel si rukou po dlouhých, světlých vousech, které mu jako tenký proužek zlata povlávaly od brady až na hruď. „Potom bude moci bratr přítel červeného vína dovést své poslání do konce.“

„A až bude po všem, odsedí si rok ve vězení ve vašem hradě,“ dodala Kensustriánka. „To před sebou nemá moc hezké vyhlídky.“

„Za to si může jenom on sám, řekl bych. A já ani ve snu nehodlám odpustit tomu mnichovi jeden jediný den ve vězení.“ Pohlédl na kněžku, v očích se mu zrcadlily plameny z krbu. „Nezapomínejte, že jste kvůli jeho chlastání mohla umřít. Raději si to ani nechci domýšlet. Takové plýtvání krásou.“

„Upřímně děkuji.“ Belkala se lehce uklonila.

„Angor mi později nařídil, abych bratra přítele červeného vína doprovázel. A když mi můj bůh uložil takovou povinnost, tak ji taky splním.“ Lehce Matuce nakopl a Ulldraelův mnich se polekaně probral z dřímot. „Tak co? Kdy nám něco řekneš o tom úkolu, který je tak důležitý, že Angor osobně vyčlenil jednoho ze svých nejlepších bojovníků, aby ti stál po boku?“

Bývalý představený kláštera si promnul oči, posadil se ke stolu a hluboce si povzdechl. „Už jsem vám to říkal několikrát a zopakuji to ještě jednou: dovíte se to, až budeme v Granburgu.“ Podíval se na dřevěný talíř, který před něj selka postavila. „A chovejte se vůči mně poněkud uctivěji, jak se na rytíře sluší.“

Nerestro se hlasitě rozesmál. „Chovám se tak, jak se sluší a patří na rytíře Řádu vysokých mečů, když stojí tváří v tvář odsouzenému zajatci.“ Hlas mu přetékal výsměchem a odporem. „Angor mi nenařídil, abych tě měl v lásce, ale abych tě dovedl tam, kam chceš, bratře příteli červeného vína. Já tento úkol splním, ale nic víc ode mě nečekej.“

Kensustriánka přiložila do ohně další polínko. Po celou dobu, co byli na cestě, nebraly třenice mezi oběma muži konce. V duchu obdivovala klid a vyrovnanost, s jakou Matuc snášel rytířovo neustálé osočování. Zdálo se, že je považuje za součást trestu.

Nerestro nijak neskrýval, že k mnichovi pociťuje odpor, který čas od času překračoval hranice vysloveného nepřátelství. Zcela na rozdíl od vstřícnosti, kterou projevoval vůči kněžce. Žádná hlasité slova, žádné napomínání, žádné dvojsmyslné narážky na boha Lakastru.

Belkala jen doufala, že Matuc neztratí poslední zbytky trpělivosti a neřekne rytíři od plic, co si o něm myslí. Kdyby k tomu došlo, nejspíš by mnicha donesli do Granburgu rozsekaného na několik kusů.

Než mohla přijít na řadu další jedovatá slovní výměna, přinesly sedlákovy dcery do místnosti hrnec, z něhož se ještě kouřilo, a naložily jeho obsah do přichystaných talířů. Jakmile se panstvo beze slova posílilo, odnesly baňatý hrnec do stodoly, kde se zbrojnoši vrhli na svou část večeře.

„Ulldrael moudrý a spravedlivý nechť ti poděkuje za tvou velkomyslnost a odmění tě za námahu,“ poděkoval selce Matuc. „Nechť tě provází Ulldraelovo požehnání.“

* * *

Postarší žena se plaše usmála.

„Lakastra, bůh jižního větru a lidského poznání, nechť chrání tebe i tvůj dům. Ať ti dopřeje bohatou sklizeň,“ pronesla Belkala přátelsky, přiložila pravou ruku k srdci a levou podala selce.

Ta vrhla na Kensustriánku mírně zmatený pohled, ale uchopila podanou ruku a opatrně jí potřásla, aniž by cizinku spustila z očí. Asi se obávala, jestli na ni žena nezaútočí.

„Angor, bůh války a boje, lovu, čestnosti a slušnosti, si vybral tvůj dům a obšťastnil tě osobní přítomností jednoho ze svých služebníků. Považuj si to za čest.“ Nerestro blahosklonně pokynul hlavou, zatímco si rukou uhlazoval vous a pod stolem si protahoval nohy.

Selka se uklonila a zmizela ve dveřích přilehlé kuchyně.

„Přesně to je rozdíl mezi našimi bohy,“ pronesl mnich bezprostředně poté k rytíři. „Vy věříte, že můžete o všem a o všech rozhodovat, a to jenom proto, že za sebou cítíte Angora. Díky tomu se chováte nafoukaně, a proto vás prostí lidé nevidí rádi.“

„Tys už zase popíjel, bratře příteli červeného vína?“ prohodil válečník posměšně. „Moji pachtýři jsou se způsobem, jakým s nimi zacházím, velice spokojení.“

„Ti možná ano. Ale co zdejší lidé?“ Matuc se rozhlédl po zakouřené místnosti. „Nastěhovali jsme se sem, protože jsme je k tomu donutili, ne že by nás sami pozvali. Vy jste té rodině dokonce vyhrožoval. Co byste dělal, kdyby nám odmítli dát stodolu k dispozici?“

Belkala si opřela hlavu o ruce a vyčkávala, co na to rytíř odpoví.

Nerestro rukou pevně sevřel jílec meče. „Ale oni nám nocleh neodmítli.“

„Na to se vás neptal, Nerestro z Kurašky,“ vmísila se kněžka do hovoru. „Co by se stalo, kdyby sedlák projevil odvahu a odmítl vyhovět?“

„Já jsem řádový rytíř a jsem povinován sloužit vyšším cílům.“ Mužův obličej potemněl. „Kdybych tě nechal zmrznout v té zimě, selhal bych a zklamal bych tím svého boha, který mi tento úkol osobně uložil. A to v žádném případě nepřicházelo v úvahu.“ Konec pochvy meče dopadl ztěžka na podlahu. „Dnes v noci bychom se zde ubytovali, ať už tak nebo jinak. Nic víc k tomu nehodlám dodávat. Ale tak, jak se situace vyvinula, je to pro všechny rozhodně lepší.“

„Vy jste neomalený domýšlivec.“ Matuc tato slova přímo vyplivl z úst. „Vy byste jim skutečně ublížil.“

Nerestro se zlomyslně usmál. „A ty jsi důvod, proč tu jsme. Kdybych musel někoho zabít, byl bys spoluviníkem. Na to nezapomínej, mnichu. Jak to tak vypadá, tvůj bůh se spojil s tím mým, ať už k tomu měli jakýkoliv důvod. Doufám, že se někdy dovím proč.“ Povstal, obrátil se k oběma společníkům zády a postavil se před krb.

„Je mi to líto,“ pronesla Belkala polohlasně.

Matuc k ní udiveně obrátil tvář. „Co je vám líto?“

„To, jak s vámi zachází. Je to tak ponižující.“ Ulomila si kousek chleba a pomalu z něho ukusovala. Ženiny oči jemně spočinuly na mnichovi.

„Jsem jeho zajatec a provinil jsem se škaredým, odporným zločinem,“ vyhlásil Matuc po chvíli. „Docela mu rozumím a dodnes pořádně nechápu, co to tehdy do mně vjelo. Myslím, že jsem si jeho chování zasloužil.“

„Zasloužil jste si, aby s vámi nezacházel příliš dobře. Ale kdyby s vámi mluvil přátelštějším tónem, moc by to nám všem během cesty zvedlo náladu. Beztak se už pokazilo tolik věcí, že i já pomalu začínám cítit rozpaky. Buď nemají Ulldrael, Lakastra a Angor v úmyslu poskytnout nám ani špetku pomoci, nebo nám něco velmi mocného klade do cesty jeden kámen za druhým.“

Mnich přimhouřil oči a přemítal. „Co by mohlo být mocnějšího než Ulldrael? Nebo dokonce než ti tři bohové dohromady?“ Rukama si přejel po obličeji. „Nic takového neexistuje.“

„Já nevím,“ odvětila kněžka obezřetně. „Po tom, co jsem se od vás doslechla, je ona hrozba, která uvrhne celý kontinent do zkázy, stále blíž a blíž, nebo snad ne? Co když to jsou první předzvěsti? Co když něco, ať je to, co chce, zvolna sbírá síly a snaží se nás zbrzdit?“ Sevřela ruce udiveného Matuce v dlaních. „Musíme si pospíšit. A nesmíme připustit, aby nás cokoli zastavilo.“

„Vy si opravdu myslíte, že všechny naše těžkosti, nemoci, pád z koně, neuvěřitelně rozbahněné cesty, že by to všechno mohlo být dílem nějaké zlé moci?“ Z mnichova hlasu bylo zřejmé, že o tom stále není přesvědčený. Navíc ho zmátl ženin dotyk. Její kůže připomínala chladivý samet, jantar v jejích očích mu pronikl hluboko do duše stejně jako tehdy v hradním vězení. Srdce se mu divoce rozbušilo.

„Já nevím.“ Belkala pustila mnichovy ruce. „Jestli je tomu tak, musíme zabránit, aby se situace dále zhoršovala.“

„Potřebuju si lehnout, jsem hrozně unavený,“ vykoktal ze sebe Matuc a zamířil ke dveřím. „Dobrou noc.“

Belkala zvedla ruce na pozdrav, Nerestro dále zíral do plamenů.

Oni dva zůstali v místnosti jako jediní. Kolem nich se rozšířilo zvláštní, neklidné ticho. Dřevo v ohni tiše praskalo, ze stodoly k nim doléhalo mumlání mužů a zvuky dobytka, jemuž se nechtělo spát.

Kensustriánka pohlédla na rytíře. „Přála bych si, kdybyste byl k Matucovi aspoň trochu hodnější.“

„A já bych si přál, aby mi můj bůh nikdy nesvěřil takový úkol,“ odsekl Nerestro, ani se neotočil. „Jsem připraven táhnout s vlajícími prapory do boje, vrhnout se po hlavě do každé šarvátky, ale hrát zachránce někoho, kdo ve skutečnosti patří do vězení, to je mi z duše odporné. Mnich dokonce trval na tom, abychom jeli krajem bez vlajek a praporů. Jako nějací žebráci. Kdybych potkal některého ze svých řádových bratří, určitě by se mi vysmál.“

„Možná si Angor právě proto na vás vymyslel takovou zkoušku, ne?“ prohodila Belkala mírně. „Úkol, jaký nedokáže zvládnout kdejaký člen vašeho řádu.“

Teď se už rytíř přece jen otočil. „To od vás bylo nesmírně obratné, Belkalo. A nyní mi prozraďte, co o tom tajemném poslání bratra přítele červeného vína víte. Myslím si, že vás do celé záležitosti určitě zasvětil.“ Zkřížil ruce na rozložité hrudi. Když se ji pokusil spoutat pohledem, žena se rytířovu pátravému zraku rychle vyhnula.

„Neřekl mi nic konkrétního,“ odpověděla váhavě. „Nejspíš v Granburgu někoho hledá.“

Ve válečníkově hranatém obličeji se objevily známky triumfu. „Já to věděl!“ Ruce mu sklouzly po širokém opasku a sevřely stříbrnou přezku. Jako hora se tyčil před útlou, křehce vypadající Kensustriánkou a shlížel k ní. Potom se pousmál. „Takže on někoho hledá. A co pak má udělat?“

Žena pokrčila rameny. „To mi nechtěl říct. Je nesmírně zdrženlivý.“

Nerestro popošel o krok vpřed a podřepl, aby se díval Belkale přímo z očí do očí. „Určitě mi říkáte celou pravdu, princezno z pohádkové země? Nemůžu se zbavit pocitu, že mi něco zatajujete.“

Podařilo se jí vykouzlit v obličeji udivený výraz. „To bych se nikdy neodvážila. Na to mám příliš velký strach z vašeho… velkého milosrdenství, kdybyste někdy zjistil, že jsem vás obelhala.“

„Já že bych vás potrestal? Jak jste na to jenom přišla?“ Rukou ji pohladil po obou tvářích. „To bych nikdy neudělal. Na to jste mi příliš přirostla k srdci. Přál bych si, abych místo něho chránil vás.“ Vstal, posadil se ke stolu a vytáhl z pochvy aldoreelskou čepel.

V záři ohně se zalesklo ostří, drahokamy se zatřpytily a vydávaly nadpozemskou záři. Nerestro opatrně přiložil plochou stranu čepele k ústům, políbil drážku na odvádění krve a vyslovil tichou modlitbu. Potom zbraň opět rozvážně zasunul do pochvy.

Belkala ani na okamžik nespustila oči z rytířova počínání. Důkladně sledovala jeho nábožné chování, aby získala představu o zvyklostech příslušníků jiné víry.

Od doby, kdy vyjeli, opakoval řádový rytíř tento rituál pokaždé před tím, než se odebral ke spánku. Slova byla vždycky stejná, ani tón hlasu, jímž je pronášel, se nikdy nezměnil. Teoreticky by se i ona mohla s ním modlit, tak dokonale mezitím pochytila celý průběh obřadu.

Naproti tomu Matuc, jenž vyznával Ulldraela, celý den útržkovitě rozmlouval se svým bohem, děkoval mu hned za to, hned za ono, uděloval Tarpolanům požehnání nebo jim sliboval pomoc svého božího patrona.

Kensustriánka nebyla tak výmluvná. Kněžka pouze lidem vyřizovala, že jim bůh Lakastra přeje vše nejlepší, což samo o sobě stačilo, aby to v Tarpolu vyvolalo značný údiv.

Většina zdejších obyvatel pořád ještě považovala zemi na jižním cípu Ulldartu za pohádkové báchorky velkohubých obchodníků a tlučhubů, kteří se chtěli pochlubit něčím neobvyklým. Když teď najednou před nimi stála podivná cizinka, která jim ke všemu ještě vyřizovala požehnání neznámého boha, bylo to leckomu značně nepříjemné. Kněžka nevěděla, jestli jí vesničané neublížili jenom proto, že je žena, nebo proto, že ji doprovázel zástup po zuby ozbrojených válečníků.

„Vy jste se asi vrátila v myšlenkách domů, že?“ prohodil Nerestro, stojící hned za ní. „Připadá mi to zcela pochopitelné. Říká se, že Kensustrie je mírná, teplá a krásná země.“

„Kdo to říká?“ Kněžka se otočila, pousmála se a předvedla své ostré špičáky. „Nedokážu si vybavit, že bych tam potkala hodně cizinců.“

„Vaše země se v uplynulých letech nechovala k cizincům zrovna přátelsky, ani kdybychom zabrousili hlouběji do minulosti.“ Rytíř se usadil za ženinými zády a naléval jim do pohárů kouřící čaj. „Kasta válečníků neprostupně uzavřela hranice, vyhnala cizince pryč nebo je pozabíjela, pokud je pravda, co se v Tarpolu povídá.“

Belkala uchopila pohár a usrkla z něj. „Ano, to byly pro Kensustrii velice zlé časy. Jejich kasta je sice dodnes na vrcholu společnosti, ale už se dost uklidnili. Cizinci nyní mohou do Kensustrie opět přicházet. Už se u nás dokonce usadili řemeslníci z Aldoreelu.“

„A přesto je mezi národy Ulldartu vaše země opředena řadou tajemství. Víte, co se v Tarpolu o Kensustriánech říká?“ Rytíř se mírně předklonil. „Právě proto mě ve skutečnosti značně udivuje, že cestujete úplně sama.“

Belkala svraštila obočí. „Matuc mi kdysi něco naznačil, ale ještě nikdy mi to nikdo pořádně nevysvětlil.“

„Ohó, tak to se podržte. Lidé ze severních oblastí se zpravidla dívají na Kensustriány s nedůvěrou, ne-li rovnou nepřátelsky. Copak jste si toho cestou nevšimla?“

„Ale ano, všimla. Jenže já si myslela, že to souvisí s mým bohem.“ Uhladila si tmavě zelené vlasy a foukala na horkou tekutinu, aby ji ochladila.

„Ne, v tomto případě jste se mýlila. Zdejší legenda o vzestupu Kensustriánů vypráví, že tamní obyvatelé byli zpočátku míšenci lidí a upírů. Své nesmírně rozsáhlé vědomosti získali od obětí z jiných kontinentů, které vysáli a pozabíjeli. Proto je Kensustrie pokročilejší než všechny ostatní země.“

„To je ale odporné!“ Belkala se otřásla. „To mi vysvětluje. proč se na mě ta selka dívala právě takhle. Lakastra mě zřejmě chránil častěji, než jsem si myslela.“

„Zdá se, že ano. A když ve vašich okouzlujících ústech vidím ty špičaté tesáky, nepřipadají mi povídačky o upírech úplně scestné, nemám pravdu? Ale mě pohádky nezajímají. Chápete, že mě více zajímá válečnické řemeslo. O vašich válečnících a jejich pozoruhodných zbraních jsem často slýchával.“ Jednou rukou uchopil pohár s čajem a trochu se napil, druhou položil na stůl. „Jak vaši lidé bojují? Rád bych s někým z nich změřil síly.“

Kněžka se mile usmála. „To si dokážu docela dobře představit, Nerestro z Kurašky. Zažil byste vynikající souboj. Ale já jsem se blízkosti válečníků nejčastěji vyhýbala. Je to zvláštní vrstva, překypují arogancí a nafoukaností vůči všem ostatním.“ Kensustriánka pohlédla na rytíře.

„Tak jako já, chtěla jste dodat, že ano?“ Nerestro se ušklíbl. „Pokud jste doufala, že si o tom podiskutujeme, budete mít smůlu. Já nejsem Matuc.“

„Já vím,“ povzdechla si žena, „vím to až moc dobře.“

„On by vás taky nedokázal ochránit jako já.“ Položil dlaň na její ruku. „Myslím, že vy byste byla jediným důvodem, proč bych dobrovolně šel i na smrt, s výjimkou Angora.“

Belkala opatrně stáhla ruku k tělu. „Jménem nás všech doufám, že to Angor neslyšel.“

„Možná se právě bavil s Lakastrou a z naší rozmluvy nic nezaslechl. A když už si naši bohové dobře rozumějí, tak by se i oba věřící měli více sblížit, aspoň jak si myslím,“ poznamenal rytíř a opět ji uchopil za zápěstí. „Měli bychom využít příležitosti.“

„Chcete říct, že vy byste chtěl využít příležitosti,“ opravila ho Belkala. „Matuc měl pravdu. Jste opravdu neomalený domýšlivec.“ Ženiny jantarové oči žhnuly zlostí. Prudce se zvedla a vyšla z místnosti.

„Vezměte si kabát. Venku je zima,“ zavolal za ní Nerestro. Oběma rukama sevřel jílec meče a narovnal se. „Však já ji ještě zkrotím,“ slíbil si tiše. „Dříve nebo později mi bude patřit.“

* * *

Družina vyrazila časně zrána po rychlé snídani. Řádový rytíř předal sedlákovi váček s padesáti vaslecy jako odměnu za vynucený nocleh.

Matuc s Belkalou samozřejmě přispěli požehnáním svých bohů, zatímco Nerestro jako obvykle zdůraznil Angorovu nesmírnou dobrotu, když sedlákovi dovolil, aby u něj přenocoval jeden z jeho válečníků. Potom nasadili zrychlené tempo, aby co nejdřív dorazili do hlavního města provincie.

Obloha byla ledově modrá, v třeskutém chladu jim málem zamrzal dech. Na nebi nebylo jediného mráčku a díky tomu klesla teplota ještě níž, než tomu bylo doposud. Kněžka a mnich, sedící na saních, se mimovolně úzce tiskli jeden k druhému, aby si dodali co nejvíce tepla.

Bylo vidět, že Matucovi je nezvyklá blízkost značně nepříjemná.

„Dělám to jenom proto, abychom neumrzli,“ pronesl po chvíli. „Abyste si to nevykládala nějak špatně.“

„Copak jsem si na něco stěžovala?“ zeptala se Belkala mírně. „Jsem vděčná za každou kapku tepla.“ Žena se k němu přisunula ještě blíž. „Nevykládejte si to špatně. Dělám to jenom proto, abychom neumrzli.“

Tmavě zelené vlasy, vykukující zpod kapuce, které vítr jízdou rozevlál, lechtaly Matuce na špičce nosu. Mnich s velkým přemáháním objal kněžku pravou rukou kolem ramen.

V duchu přemítal, jestli Belkala není součástí zkoušky, kterou mu Ulldrael z nějakého důvodu uložil. Když přišlo na věk, klidně mohl být otcem mladé Kensustriánky, přesto cítil, že ho nějakým zvláštním způsobem přitahuje. Vysvětloval si to tím, že je jí vděčný za pomoc a že se jí tím cítí zavázaný. Žena ho vysvobodila z hradního vězení, když požádala boha o pomoc. Kdyby však mělo jít o něco víc než o vděčnost, byl by bezradný. Nevěděl by, jak si s tím poradit.

Matuc cítil, jak zrudnul v obličeji. Rychle si zase zakryl tvář šálou a zavrtal se hlouběji do kapuce. Nikdo nemusí vědět, že se ocitl v rozpacích. A měl strach z kousavých posměšků řádového rytíře.

Saně zpomalily rychlost. Před nimi se vynořila široká řeka, zamrzlá jen z poloviny. Uprostřed proudila v šířce deseti koňských délek voda a odstřikující kapičky se třpytily ve sluneční záři, zatímco podél pravého a levého břehu se rozrůstala stále tlustší vrstva ledu. Za několik týdnů přes ni bez nebezpečí přejedou i těžce naložené saně. V tuto chvíli však představovala vážnou překážku.

Na obou březích byly vidět můstky, nad řekou se vznášelo lano, tlusté jako lidská paže. S pomocí širokého lana obvykle převážela pramice cestující z jedné strany na druhou. Teď ale ležela zamrzlá u protějšího břehu a odsud se k ní nebylo možné nijak dostat. Rytíř nařídil svým společníkům, aby sesedli, a přešel k saním.

„Nemá smysl hledat nějaký jiný přechod, tady v kraji se nikdo z nás pořádně nevyzná,“ oznámil jim. „Pošlu pár zbrojnošů, aby přeručkovali na druhou stranu a pramici uvolnili. Potom si vysekáme v ledu cestu a přeplavíme se. Práce nám zabere hodně času, protože průsek musí být dost široký, ale jinak to nejde.“

Matuc se snažil co nejnenápadněji sundat paži z kněžčiných ramen, což se mu ovšem nepodařilo. Belkala se o ni zapřela a pevně ji držela na místě.

„Neruším vás náhodou při něčem?“ vyptával se Nerestro, jenž si velice dobře povšimnul mnichova úsilí. „Bratru příteli červeného vína se na stará kolena vrátil život do rozkroku, je to tak?“ poklepal Matucovi na hlavu. „Dávej si pozor, aby se ti vzrušením nezastavilo srdce, když svíráš v objetí takový kus ženské. Proti tomu bych nemohl nic dělat a Angor by se na mě ještě rozhněval.“ Obrátil se a udělil rozkazy. Několik zbrojnošů se rozběhlo k řece.

Matuc se na kněžku rozhněvaně zadíval. Ta ho na oplátku obdařila nevinným pohledem svých fascinujících očí.

„To jste udělala úmyslně,“ řekl a rázným škubnutím si vyprostil ruku.

„Co jsem udělala úmyslně?“ vyptávala se žena slaďoučkým hlasem.

„Nebylo hezké, že jste mi tak sevřela paži. Viděla jste, jak se na mě Nerestro zadíval?“ Mnich se demonstrativně odsunul stranou.

„Ano, to jsem viděla. A musím říct, že to bylo mimořádně poučné.“ Přisunula se k němu. „Je mi zima, Matuci.“

Mnich opět o kousek ucouvl. „Co to mělo znamenat? Chcete, aby mě na místě zabil?“

„To by nikdy neudělal. Jste pod ochranou tří bohů. Chtěla jsem mu jenom ukázat, že nedostane všechno, co se mu zachce.“ Znovu se k němu přitiskla. „Rozhodně ne tak snadno.“

Matuc se znovu snažil udělat mezi nimi kousek místa, ztroskotal však na hrazení saní. „Snažíte se v něm vzbudit na můj účet žárlivost?“

„Kam se tak tlačíte, Matuci? Chcete vypadnout ze saní?“ Belkala urovnala kožešiny a podívala se dopředu, kde Nerestro s lhostejným výrazem v obličeji sledoval úsilí svých zbrojnošů. Byla si jistá, že je koutkem oka neustále pozoruje. „Nechci v něm probouzet žárlivost, ale je zapotřebí, aby dostal malou lekci,“ dodala tiše. „Myslí si, že si může dovolit víc, než na co má právo.“

Matuc pochopil. „On vás obtěžoval? Kdy?“

„Ne, ne. Uklidněte se. No, řekněme, že se na mě pokusil zapůsobit,“ bagatelizovala rytířovo počínání, aby předešla možnosti, že se mnich hrdinně vrhne na válečníka a bude mu chtít pořádně vyčinit. „A teď mu zřetelně dávám najevo, že po něm nic nevyžaduji.“ Postřehla, že se na ni Matuc tázavě zadíval. „Ach, nemějte strach. Po vás také nic nevyžaduji, milý bratře Matuci.“ Vystoupila ze saní a šla si zblízka prohlédnout řeku.

Mnich si povzdechl. „To jsem si mohl myslet, že od starého dědka nebudeš nic vyžadovat.“ Potom se opatrně vysoukal ze saní a vydal se za ní.

Panoši mezitím přeručkovali na druhou stranu, vlezli do pramice a z ní bušili sekerami do ledu. Zamrzlá voda postupně povolovala a uvolňovala loďku.

„Pracují rychle,“ pronesl Nerestro spokojeně. „Během hodiny budeme na druhé straně.“ Obrátil se k Matucovi. „Nebylo by pomalu na čase říct mi, co nás přesně v Granburgu čeká? Co tam máš za práci?“

Ulldraelův mnich sevřel rty. „To nemůžu prozradit. Bude lepší, když o úkolu, který mi můj bůh uložil, budu vědět jenom já sám. Prosím, už se mě nevyptávejte.“

„Bude tvoje i má úloha u konce, až dorazíme do Granburgu? Co čekáš, že udělám? A co budeš dělat ty, bratře příteli červeného vína? Modlit se? Zpívat? Páchat vraždu?“

Matuc sebou mimoděk trhnul, po krátkém pohledu na Belkalu se však opět vzpamatoval. Doufal, že rytíř nepostřehl, jak se vyděsil.

„Přiveďte mě v bezpečí do Granburgu, to je všechno. Pro mě za mě se pak třeba hned vraťte do svého hradu. Já za vámi přijedu, jakmile splním úlohu, kterou mi bůh uložil.“

„To by se ti tak hodilo.“ Řádový rytíř si odplivl. „Nespustím tě z očí. Podle čeho poznám, žes ten úkol splnil?“

Mnich na okamžik zapřemýšlel. „Když vám řeknu ‚Angorovi budiž vzdán dík za jeho pomoc‘, budete vědět, že jste své povinnosti zproštěn, bez ohledu na to, co se potom stane.“

„Ta věta, cos právě řekl, se mi nelíbí,“ pronesl Nerestro nedůvěřivě. „Co to má znamenat: bez ohledu na to, co se potom stane? Mluv, mnichu!“

„Pane, přijíždějí sem nějací jezdci,“ zakřičel jeden ze zbrojnošů z druhé strany, aby přehlušil hukot proudící vody.

* * *

„Opravdu to je dobrý nápad?“ zeptal se Lodrik rádce. „Jestli se tou cestou vydáme, bude to znamenat velkou zajížďku.“ Saně svištěly po křupajícím sněhu a vezly oba cestující napříč běloskvoucí granburskou provincií. Na čele rychle postupujícího průvodu jel jako vždy Valjakov s osmi členy tělesné stráže, zbytek oddílu, čítajícího dvacet mužů, se rozdělil po obou stranách saní.

Stojko přiložil dva kousky uhlí do kotlíku samovaru, nalil si do šálku vroucí čaj a dolil ho horkou vodou. Potom do něj přidal špetku cukru a obsah zamíchal.

„Myslím, že Valjakov má oprávněné obavy,“ odpověděl klidně. „Kolskoj působil po tom výstupu na provinčním shromáždění nepřirozeně klidným dojmem. A protože si nemyslím, že by byl jedním z těch, kteří se snadno smíří s porážkou, zřejmě mezitím něco ukul. Stejně jako dřív má špiony úplně všude. Takže pro něho nebylo nic lehčího než zjistit, jakou trasou hodláme jet. Jistota je jistota. A bez praporů a insignií budí náš ozbrojený průvod menší rozruch, než když cestuje s obvyklým halasem. Jestli pojedeme dost rychle, nemůže se nám nic stát.“ Podal Lodrikovi šálek. „Pozor, je horký. Ať už tohle praktické zařízení na čaj vymyslel, kdo chtěl, zasloužil by si za to metál.“

Mladý muž vděčně uchopil kouřící nápoj. „Myslíš, že se o to pokusí?“

„Zabít vás?“ Stojko nalil i sobě. „Abych pravdu řekl, ten šlechtic je pro mě naprosto nevypočitatelný. Chová se vyhýbavě, zákeřně a je kluzký jako úhoř.“

Tadc přikývl. „Ano, a nebezpečí, které od něho hrozí Miklanovi, je o to větší.“

„Myslel jste ‚Norině‘, nemám pravdu, pane?“ poopravil ho rádce. „Nemějte obavy, ti dva si s ním určitě poradí. Taky mají na své straně více sympatií. A poté co jejich protivníci tak neslavně skončili, mají i více peněz.“

Lodrik se zasmál. „Jestli budou Kolskoj s přítelem Huriscou chybět na každém shromáždění, přijdou zanedlouho na mizinu a my se zbavíme všech starostí.“ Usrkl trochu čaje a rozhlédl se po bílých rovinách, které nebraly konce a táhly se téměř až k horizontu. „Tolik země. Tolik lidí. Za několik dnů ze mě bude kabcar, Stojko. Myslíš, že unesu takovou odpovědnost? Já jsem jiný než můj otec blahé paměti.“

„Ulldraelovi budiž za to dík,“ uklouzlo rádci. „Ach, chtěl jsem říct, že nejste taková natvrdlá vojenská hlava. Ale o mrtvých se nemá říkat nic než dobré a já cítím vůči vašemu otci velký respekt. Pevnou rukou držel všechno pohromadě, dokonale napodobil vzory z rodu Bardri¢ů. Na rozdíl od něho vy půjdete na věci jinak. Ale než si upevníte pozici a mocní této země pochopí, že už nejste někdejší bezmocný tras tadc, budete zažívat krušné časy.“

„Koláčkový princ,“ zašeptal Lodrik. „To slovo jsem už hodně dlouho neslyšel.“

„A taky ho už nikdy neuslyšíte, věřte mi. Jenom se na sebe podívejte: odshora až dolů statný mladý muž, plný chuti něco udělat a s hlavou překypující dobrými nápady.“ Stojko si s ním přiťukl. „Na kabcara a kvetoucí budoucnost Tarpolu.“

„A aby se nikdy nevrátila doba temnoty,“ dodal mladík a dal si hlt čaje. Potom se znovu porozhlédl po krajině.

„Bude vám chybět? Myslíte přece na Norinu, nebo ne?“ zeptal se rádce, když postřehl zasněný pohled budoucího kabcara. „Sblížili jste se, že ano? Navzdory Valjakovovu bdělému zraku?“

Lodrik si rukou podepřel hlavu. „Máš pravdu. Opravdu jsme se sblížili.“ Pravé obočí důvěrného rádce vystřelilo vzhůru. „Ne. Tak ne. Na duchovní úrovni. Moc dobře si rozumíme.“

„Tak dobře, že jste té mladé ženě věnoval dárek? Amulet, který nosí kolem krku, je přece od vás, nemám pravdu?“ Stojko na něj potutelně mrkl.

„Ty jsi pěkný lišák,“ poznamenal guvernér. „Ano, je možné, že jsem jí ho věnoval.“

„Možná jako symbol lásky?“ pokračoval Stojko nevinným tónem a jen tak mezi řečí přidal do horkého nápoje pár čajových lístků.

„Jsem snad před soudem?“ podivil se mladík. „Odkdy jsi tak zvědavý?“

„Já jsem byl vždycky zvědavý, pane, ale dříve jste mi všechno vyprávěl dobrovolně, v tom je ten rozdíl,“ vysvětloval rádce lstivě.

„Řekněme prostě, že se s Norinou máme rádi.“ Pohlédl Stojkovi do obličeje. „A kdybych někdy uposlechl tvojí rady, tak se moc nediv.“

Rádce svraštil čelo. „Momentálně netuším, co máte na mysli, pane.“

„Ty jsi mi radil, abych si ji vzal za ženu, copak si to už nepamatuješ? Myslím, že by byla velice dobrou, moudrou a krásnou manželkou a kabcarou. S ní a s tebou by mi vládnutí Tarpolu určitě připadalo mnohem snadnější. V uplynulých měsících jsem se hodně přiučil, ale přesto bych raději měl kolem sebe lidi, které dobře znám a kterým věřím, a ne prolhané dvorní hejsky s prázdnou hlavou, kteří se věčně točili kolem mého otce. A pokud vím, on taky nikdy na jejich rady nedal.“

„Dvůr pro vás nepochybně bude představovat výraznou změnu,“ souhlasil s ním Stojko. „Spousta lidí bude usilovat o to, abyste si je oblíbil a oni se mohli vyhřívat v záři vaší pozornosti a díky tomu od vás získat nějaká privilegia. To, že nejste moc starý a podle jejich mínění nemáte žádné zkušenosti, jim celou věc na pohled nesmírně zjednodušuje. Ale to je pro nás jenom dobré, my už víme své.“

Lodrikovy modré oči se odhodlaně dívaly vpřed. „Ano, my už víme své.“ Na chvilku přiložil pravou ruku k jílci popravčího meče.

Starší muž si tohoto gesta dobře všiml, ale záměrně je ignoroval. Místo toho si prsty uhladil knír a promnul si bradu. „Některým lidem od dvora málem vypadnou oči z důlků, až vás uvidí. Místo tlustého ukňouraného kluka spatří zralého mladého muže, s prominutím, pane. Člověka se zkušenostmi z boje, mazaného, ale čestného, takového, co nenávidí nespravedlnost. Věřte mi. Máte všechny předpoklady pro to, aby se z vás stal dobrý panovník. S odpovídající dávkou diplomacie dotáhneme všechno k naprosté dokonalosti a z vás se stane nejoblíbenější vládce na celém Ulldartu,“ rozplýval se Stojko.

„Ze všeho nejdřív na nás čekají pohřební obřady, potom ceremoniál kolem korunovace, po něm se postarám o našeho souseda z Borasgotánu, který tak hlasitě haraší zbraněmi, a vysvětlím Hustrabánu, že si své národy na baronii Kostromo a tamní iurdum může strčit za klobouk. Přestože by mě těšilo, kdybych se své ctěné sestřenice definitivně zbavil, z politických důvodů to nemůžu připustit. Potom se ožením s Norinou a s její pomocí změním leccos na způsobu, jakým se v Tarpolu dosud vládlo.“ Pousmál se. „Vidíš, že celkem přesně vím, čeho bych chtěl dosáhnout.“

„Hromy a blesky, teď jste na mě udělal dojem,“ přiznal se rádce a plácl se dlaní do stehna. „Takhle si to jenom pochvaluji. A Norina Miklanovo už ví o štěstí, které ji potká?“

„Ne,“ doznal Lodrik a zadíval se do šálku, který byl téměř prázdný. „Vždyť ona dokonce ani neví, že jsem… že se stanu kabcarem. Dosud si stále myslí, že jsem synem nějakého vysokého dvorního úředníka. Jakmile se všechno dostane do normálních kolejí, chtěl bych ji pozvat do paláce a poprosit ji, aby mě navštívila. Potom pro ni budu mít překvapení. Prozradím jí, že jsem tarpolský kabcar.“

„No, tohle překvapení se vám určitě povede, pane,“ usuzoval Stojko. „Jsem přesvědčený, že celkově překvapíte hrozně moc lidí. Jenom abyste v té své činorodosti nezapomněl na proroctví.“

„Rok 444 po Sinuredovi přečkáme a nepocítíme nejmenší náznaky doby temnoty,“ slíbil Lodrik vážně. „Ulldrael bude stát při nás a ochrání lidi na našem kontinentu před nebezpečím. Nedovolím, aby je kvůli mně postihlo neštěstí.“ Podal svému společníkovi v saních prázdný šálek. „Prosím, doplnit.“

„Kdyby vám už dávno nebylo předurčené, že se stanete kabcarem,“ podotkl Stojko, „hned bych vás do té funkce navrhl. Umíte nesmírně přesvědčivě hovořit.“ V mladíkově šálku zašplouchal horký nápoj.

„Hovořím přesvědčivě proto, že si jsem jistý,“ vysvětlil Lodrik. „Nezapomeň na cukr.“ Spokojeně se opřel do kožešin.

V dálce se začínala rýsovat řeka a místo, kde se chtěli přívozem dostat na druhou stranu.

* * *

Na vrcholku svahu, odkud cesta klesala k řece, se vynořila skupina dvaceti jezdců, doprovázejících jedny saně. Neměli žádné erby, praporce nebo vlajky, pouze podle jejich okázalé a velice drahé výstroje bylo možné tušit, že se nepochybně jedná o zámožné lidi. Pravděpodobně přijížděli k řece se stejnými úmysly jako Matuc, Belkala a Nerestro a jeho lidé.

Zbrojnoši přerušili práci a čekali, až neznámí něco řeknou. Od druhého oddílu se odpojili tři jezdci a přijeli k přívozu. Následovala krátká rozmluva.

„Pane, oni se chtějí přeplavit před námi!“ zakřičel jeden ze zbrojnošů. „Tvrdí, že mají naspěch.“

„V žádném případě!“ zaryčel řádový rytíř v odpověď. „My jsme tu byli dřív, my jsme si s tím dali práci, takže máme nárok použít pramici jako první. A taky máme naspěch.“

„Tak je nechte, ať přeplují,“ pronesl mnich smířlivě. „I tak se dostaneme na druhou stranu dost brzy. Nebo poplujeme střídavě.“

„Nevím, jestli lano vydrží takovou zátěž dlouho,“ opáčil Nerestro tiše. „Pro mě za mě, ať se třeba utopí, ale my ne.“ Pokynul zbrojnošům, aby pokračovali v práci. „My jsme na řadě jako první, potom můžete přeplouvat řeku, kolikrát se vám zlíbí!“ houkl na druhou stranu.

* * *

Lodrik si podezřívavě prohlížel druhou stranu řeky. Tamější družinu tvořilo rovněž dvacet mužů, nejméně polovina z nich vypadala jako ostřílení válečníci a zbytek nepochybně skvěle zacházel s kušemi.

„Myslíš, že je sem poslal Kolskoj?“ zeptal se Valjakova, jenž vypadal stejně zamyšleně jako on.

„Ne. Na břehu stojí nějaká mladá žena a postarší muž a ti rozhodně nevypadají na to, že by uměli dokonale zacházet se zbraněmi. Zdá se mi, že pod kožešinami rozpoznávám kněžská roucha, jedno zelené a jedno hnědé. Těch šest, co stojí kolem nich, má na rozdíl od nich na sobě brnění. Hřmotná a pevná brnění, jak to odsud na dálku vypadá. Takové zbroje stojí hrozně moc peněz a nosí je jenom pár válečníků. Jsou moc nepraktické.“ Pohledem přejížděl z jedné postavy na druhou. „Domnívám se, že patří k některému ze tří Angorových řádů. A kdyby Kolskoj vyslal vrahy, nepostávali by na břehu tak okatě a nedělali by nám těžkosti. Myslím, že by nás nechali, abychom se přeplavili jako první, a potom by nás pohodlně sevřeli do kleští…“

„Skutečností je, že nás ten nezdvořák nechtěl nechat přeplavit.“ Stojko vypadal značně mrzutě. „Nedělali jsme tak dlouhou objížďku jenom proto, abychom si tu s těmi lidmi vjeli do vlasů. Co si vlastně myslí? Neví, s kým má co do činění?“

„Zřejmě se domnívá, že jedná s nějakým šlechticem,“ usoudil budoucí kabcar. „Vždyť na sobě nemám ani guvernérské insignie, ani uniformu. Odkud by to tedy mohl vědět?“ Kývl na tělesného strážce, aby k němu popošel. „Myslím, že je zapotřebí projevit trochu autority. Valjakove, sjeď k řece a řekni těm chlapům, kdo jsem. Náš čas je příliš drahocenný.“

* * *

Obrovitý muž s hrudním pancířem na prsou sjížděl cvalem na černém, rozložitém bitevním koni ze svahu dolů k řece, kde se zastavil. Z vraníkova hřbetu se dohadoval s Nerestrovými podřízenými.

„Říká, že jeho pán je guvernér Granburgu a že ho musíme poslechnout.“ Zbrojnošův hlas zněl dost nejistě.

„Pokračujte, převezte sem pramici a potom osobně přepluji na druhý břeh, aby mi to mohl sám říct,“ nařídil řádový rytíř. „Když nevidím zákonné standarty, jak se sluší a patří, nevěřím ničemu.“

Matucovi přejel po zádech mráz. Pokud je na druhé straně řeky skutečně guvernér a tudíž tadc, ocitl se u cíle mnohem dřív a blíž, než mu bylo milé.

Rovněž kněžka vypadala poplašeně. Rytíř se naštěstí plně zabýval skupinou jezdců na druhém břehu, takže jejich reakci nepostřehl.

Mnicha nečekaná situace zcela zaskočila, byl jako ochrnutý. Nevěděl, co má dělat. Neměl žádnou zbraň, neměl nejmenší představu, jak by se k tadcovi přiblížil, nemluvě o tom, že by musel proniknout mezi dvaceti vojáky tělesné stráže. Bezvýrazně zíral na saně na druhém břehu, v hlavě se mu jedna za druhou honily myšlenky.

Kensustriánka mu jemně stiskla rameno a zasunula do kapsy mnichova kabátu něco tvrdého a štíhlého. Matuc ucítil úzkou ozdobnou dýku.

„Vezměte si ji. Jedno jediné škrábnutí a váš protivník zemře,“ zašeptala Belkala. „Zbraň je otrávená.“

Mnich zbledl, všechno kolem něho se mu zatočilo před očima, cítil, že za chvíli omdlí. Rozčilení a tíže odpovědnosti, která na něm spočívala, byly příliš velké. Ztěžka se zhroutil do sněhu.

„Hej, bratře příteli červeného vína! Už sis zase dal o doušek víc?“ Nerestro se zasmál, potom hned zase obrátil veškerou pozornost k neznámým. „Vsadím se, že to je nějaký nafoukaný šlechtic, který se chce dělat důležitým.“

Belkala ustaraně poklekla vedle Matuce a třela mu obličej sněhem. Chlad zapudil bezvědomí, které mnicha začínalo přemáhat. „Seberte se,“ zašeptala mu tiše.

„Nevím, co mám dělat,“ vykoktal Matuc.

„Myslete na Ulldart, na všechny lidi, co zde žijí. On sem přijede, vy mu udělíte Ulldraelovo požehnání a přitom bodnete.“

„Potom dojde k boji.“ Setřel si sníh z očí. „A vás by mohl někdo zranit, Belkalo.“

„To je jedno. Myslete na budoucnost.“ Kensustriánka ho popadla za loket a zvedla do výše.

* * *

„Vysvětluji vám teď už naposledy. Muž tam nahoře je guvernér Granburgu, Excelence Vasja, v doprovodu svého rádce. Já jsem jeho tělesný strážce. A z moci guvernérova úřadu tímto prohlašuji, že má před vaším pánem přednost. Pochopili jste to?“ Valjakovovy ledově šedé oči výhružně spočinuly na nejbližším zbrojnoši. „Je to zástupce kabcara. Postavit se mu do cesty znamená zkřížit cestu tarpolskému panovníkovi. A co to znamená, to vám snad nemusím vysvětlovat.“

„A vy jste zase moc dobře slyšel našeho pána,“ odsekl zbrojnoš vzdorně a pevně sevřel sekeru. „A…“

„Váš pán je možná řádový rytíř, ale podléhá kabcarovým zákonům, Angor sem, Angor tam,“ vpadl mu obr do řeči. „Jestli člun na místě neuvolníte, vybojujeme si ho od vás.“ Prsty mechanické ruky hlasitě cvakly, jak se sevřely kolem rukojeti šavle. Mohutný kůň zafrkal a tanečním krokem se začal blížit k zbrojnošům.

* * *

Muž na černém bitevním koni neúprosně postupoval vpřed a zatlačoval zbrojnoše na pramici víc a víc dozadu. Už jen kousek dřeva je dělil od ledově chladných vod, v nichž by zbrojnoši zcela jistě zemřeli podchlazením. Až v poslední chvíli zastrčili sekery za opasky, posunuli si je za záda a pak se jeden za druhým chopili lana a přeručkovali zpět.

Nerestro zuřil, když viděl, že si druhá skupina zajistila převoz. „Kdybych tam jenom byl! Rozsekal bych ho na kusy!“

Matuc sevřel rukojeť dýky a roztřeseně vyčkával, co bude dál. Doufal, že neudělá žádnou chybu. V duchu drmolil jednu modlitbu za druhou. Vypuzení zbrojnoši dorazili na břeh a seskočili na zem.

První jezdci se chystali nastoupit do loďky.

Řádový rytíř přimhouřil oči. „Takhle ne,“ zavrčel. „Tak se holt na druhou stranu nedostane nikdo z nás.“

„Co vás to zase popadlo…“ spustila Belkala rozčíleně, ale Nerestro mezitím jednal.

Plynulým pohybem vytasil aldoreelskou čepel, otočil se kolem vlastní osy a sloupek, k němuž bylo připevněné lano přívozu a byl tlustý jako středně velký strom, přetnul s takovou lehkostí, jako by zbraň projela máslem.

Useknuté dřevo a lano prosvištěly vzduchem a s hlasitým šplouchnutím přistály uprostřed řeky, kde je okamžitě začal unášet proud.

Převoz se lehce nachýlil na stranu a zbavený vodícího lana se snášel po proudu. Osm jezdců vyskočilo v posledním okamžiku na břeh a zachránilo se z neovladatelně tančícího, poskakujícího člunu.

Z druhé strany k nim dolehly hlasité kletby, jezdci hrozili pěstmi a křičeli výhrůžky.

Rytíř se naplno rozesmál, bylo na něm vidět, jakou má radost. Jeho muži se připojili k hlasitému jásotu, jako kdyby vyhráli ve válce.

Nerestro ze sebe shodil kožešinu a ukázal lidem na druhém břehu zářící zbroj. „Já jsem Nerestro z Kurašky, rytíř Řádu vysokých mečů, věřící v boha Angora,“ zakřičel přes vodu. „Nikdo si nedovolí obrat mě o má práva a vyjít z toho beztrestně.“

Na saních nahoře na svahu se zvedl nějaký mladý muž.

„A já jsem guvernér Pujur Vasja, královský úředník a zástupce kabcara, vládce Tarpolu. Jestli se jednoho dne znovu uvidíme, pane rytíři, určitě si na vás vzpomenu, to vám říkám zcela otevřeně.“

Mladík se zase posadil a družina se rozjela.

* * *

„Taková neslýchaná drzost,“ nepřestával se Stojko rozčilovat, „tak neuvěřitelně nafoukaný chlap mi ještě nikdy nepřišel na oči. Dokonce i Jukolenko s Kolským měli více slušnosti. Přeseknout nám lano, nám a vám, guvernérovi! Ohó, však já jsem si jeho jméno hned poznamenal, pane. Kdybyste chtěl, mohl byste…“

Lodrik zvedl ruku. „Nech to být, co se stalo, nedá se odstát. Ale máš pravdu. Postarám se o něho, jakmile přijmu titul.“

„Ale ještě před svatbou, pane.“ Rádcův knír se nadále chvěl zlostí.

„Jsou důležitější věci než potrestat nějakého rytíře, jehož řád je proslulý ne zrovna tolerantním vystupováním vůči ostatním, obzvláště když trest má přijít za něco, co se odehrálo před řadou týdnů. Možná to nechám úplně stranou.“ Vrhl pohled dozadu, druhou skupinu jezdců však již nezahlédl. „Osud mé země má přednost.“

Valjakov mírně zpomalil, aby se mohl vmísit do hovoru. „Vyzvu ho na souboj, pane. Angorovi rytíři milují podobné výzvy a já pro něho budu protivníkem, jakému se nemůže rovnat.“

„Jak vidíš, Stojko, nakonec se dostane na všechny.“ Guvernér a budoucí kabcar se zavrtal do kožešin. „A nyní vzhůru do Ulsaru. Pohřeb by se už neměl déle odkládat.“

„Nejpozději za tři týdny budeme v hlavním městě.“ Tělesný strážce opět popojel na čelo družiny a zrychlil tempo.

* * *

„Vy a ta vaše prokletá pýcha,“ zasyčela Belkala na Nerestra.

Nerestro zasunul zbraň do pochvy. „Udělal jsem jen to, co bylo správné a zcela na místě. Kdyby se opravdu jednalo o guvernéra, musel by se nechat poznat. Něco takového může tvrdit kdekdo. Najdeme si nějaký jiný přechod. Tohle přece určitě není jediný přívoz vedoucí do Granburgu.“

Přestal jim věnovat pozornost, přehodil přes sebe kožešinu a vyhoupl se do sedla.

Matuc zůstal nechápavě stát. Nepohnul se z místa, kde se s Belkalinou pomocí s námahou zvedl ze sněhu, a díval se za guvernérovou družinou, vzdalující se od nich západním směrem podél řeky.

Pozvolna se přestával třást, opadalo z něj napětí. Na jedné straně cítil úlevu, na druhé se nemohl zbavit nepříjemné pachuti, že právě promeškal příležitost, která se mu nemusí znovu naskytnout.

„Co když ho už nikdy neuvidíme?“ Rty se mu při těch slovech téměř nepohnuly, hlas mu přeskakoval a zaznívalo něm zoufalství. „Co když se žádná druhá příležitost neobjeví?“

„Pojďte, musíme nasednout,“ uklidňovala ho kněžka a tahala mnicha k saním, které se mezitím obrátily. „A hovořte tišeji.“ Všoupla ho do saní a zakryla dekami.

„Já bych určitě selhal.“ Pod dekami se jí pokusil vrátit dýku.

Belkala mu ji znovu vtiskla do ruky. „Ponechte si ji. Určitě guvernéra ještě jednou potkáme. Nezapomínejte, že máme podporu tří bohů.“

„Já na to nezapomínám.“ Matuc se zabořil do kožešin a dek. „Ale bohové možná zapomněli na nás. Má Ulldart zaniknout? To je to, co si bohové přejí?“

„Pst, pst, pst,“ tišila ho kněžka. „Kdyby si to bohové přáli, mohli by toho dosáhnout mnohem jednodušeji. My ho ještě uvidíme. Tím jsem si jistá. A společně odvrátíme to hrozné nebezpečí. Teď se prospěte, než dojedeme do Granburgu.“

Matuc se v mžiku propadl do příjemných, uklidňujících temnot, zatímco družina pokračovala v cestě.

II.

„Jenže velké vyvýšeniny špatně držely tvar, proto Všemocná bohyně nabrala trochu tekutého ohně a osušila jím vyčnívající vrcholky, až se zpevnily a ztvrdly. Tak vznikla pohoří.

Všemocná bohyně však přitom ztratila několik kapek tekutého ohně, protekly jí mezi prsty a rozžhavené do ruda uvízly na horách. Některé ohnivé kapky okamžitě vychladly, jiné prohořely horou dovnitř a dále vřely v hlubinách, některé hoří dodnes a budou hořet celou věčnost. Tak vznikly sopky.

Taralea však nadále nebyla zcela spokojená.

Z nekonečných zásob nabrala semínka všemožných stromů, rostlin a trav. Potom rozpoutala bouřlivé vichry, jaké se na světě dodnes tu a tam zvedají, předala jim semínka a nechala na nich, aby je roznesly po světě.“

LEGENDA O STVOŘENÍ SVĚTA
KAPITOLA 2

ULLDART, GALLOHÂR, JIŽNÍ POBŘEŽÍ KRÁLOVSTVÍ KENSUSTRIE,
ZIMA 442/443 P. S.

„Pro každého, koho zajímá astronomie, jsou zimní měsíce nejlepší částí celého roku. Řekl bych, že noci bývají jasnější, průzračnější.“ Farron, mladý, hlaďoučce vyholený učenec s tmavě zelenými vlasy, shrábl srolované pergameny a na hlavu si položil psací tabulku, papír, inkoust a pero. Opatrně s nákladem balancoval a drobnými krůčky kráčel ke dveřím, za nimiž se nacházel vchod do observatoře.

Než dorazil k cíli, musel s tímto nákladem vyšplhat sto devadesát osm schodů. Protože to však činil každý den a měl několikaletou praxi, jen málokdy se přitom zapotil.

„Mhm, souhlasím s tebou, Farrone.“ U stolu seděl Ollkas, jeho o pár let starší kolega učenec, jenž ve vzdělání postoupil o několik stupňů výše. Na rozdíl od mladšího přítele měl na hlavě pleš, kterou skrýval pod hřejivou čepicí. Čapka byla bohatě poseta výšivkami, ve světle svící se krátce zaleskly odznaky mistra astronomie. „Určitě za to vděčíme chladu.“ Ollkas listoval poznámkami z posledních pozorování, ty však nepřinesly žádné nové poznatky. Přitom si jako všichni astronomové nesmírně přál, aby i on objevil na obloze nějakou novou hvězdu. „V zimě jsou jednotlivé vrstvy vzduchu mnohem průzračnější.“

„Na severu kontinentu musí vládnout krutá zima, co?“ Farron otevřel dveře. „Když už i my při takových teplotách trpíme, co teprve dělají lidé v Rundopàlu nebo v Borasgotánu?“

„Nejspíš umrznou,“ domýšlel se Ollkas. Zívnul a protáhl se. „Jsem našemu bohu vděčný za to, že si naši předkové vybrali jih, když hledali místo, kde se na zemi usadí.“ Vstal a zamířil ke strohému lůžku. „Na chvíli se natáhnu. Ty hvězdy mě pořádně unavily.“ Složil se na slaměnou matraci, zkřížil ruce za hlavou a zavřel oči. „A nezapomeň nově propočítat oběžné dráhy planet Betos dvanáct a Ketos jedna-šest-tři. Při poslední konstelaci jsme narazili na odchylku, která dělala nejmíň osminu stupně,“ uděloval pokyny mladšímu spolupracovníkovi. „Jestli za to může tvoje lajdáctví, rychle se polepši. Jinak to nikdy nedotáhneš až na mistra astronomie.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Řád vysokých mečů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.