www.egmont.cz

Copyright © John Flanagan 2005

© Cover Illustration: Paolo Barbieri

© Graphic Design: Arnoldo Mondadori Editore SpA, Milano.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o.,

v Praze roku MMXI jako svou 3188. publikaci

Z anglického originálu Ranger‘s Apprentice. The Icebound Land přeložila Zdena Tenklová

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technický redaktor Matěj Kareš

Sazba Art D – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

TS 14. Druhé vydání, elektronické první

ISBN elektronického vydání: 978-80-252-2071-9

ISBN tištěného vydání: 978-80-252-1073-4

Pro Penny, která nasadila tak vysokou laťku

Jedna

Když byla vlčí loď vzdálena pouhých několik hodin od mysu Bezpečí, strhla se silná bouře.

Už celé tři dny pluli na sever směrem ke Skandii a moře bylo klidné jako hladina rybníka – což Will i Evanlyn oceňovali.

„Není to tak špatné,“ prohlásil Will, když úzká loď hladce prořezávala vodní spousty. Slyšel vyprávět děsivé historky o tom, jak se lidem na lodích dělá strašně špatně. To mírné pohupování v sobě nemělo nic, čeho by se měl obávat.

Evanlyn trochu neurčitě kývla hlavou. S mořeplavbou rozhodně neměla moc zkušeností, ale na moři už předtím byla.

„Jen aby nebylo hůř,“ řekla. Všimla si totiž, jak Erak, kapitán lodi, ustaraně sleduje severní obzor a jak důrazně pobízí veslaře Vlčího větru k větší rychlosti. Erak si dobře uvědomoval, že tohle podezřelé bezvětří oznamuje změnu k horšímu – a velkou. Na severním obzoru se začínala rýsovat temná bouřková čára. Věděl, že jestli se jim nepodaří včas obeplout mys Bezpečí a dostat se do závětří pevniny, bouře do nich udeří plnou silou. Několik minut odhadoval vzdálenosti a poměřoval rychlost lodě s rychlostí blížících se mraků.

„Nestihnem to,“ řekl nakonec Svengalovi. Svengal, jeho pravá ruka, souhlasně přikyvoval.

„Vypadá to tak,“ prohlásil klidně. Erak se zkoumavě rozhlížel po lodi, zjišťoval, jestli se někde něco nebezpečně nepovaluje. Očima spočinul na dvojici zajatců schoulených na přídi.

„Radši ty dva přivaž ke stěžni,“ navrhl. „A kormidelní veslo uvážeme taky.“

Will s Evanlyn sledovali Svengala, jak se k nim blíží. V ruce držel klubko konopného provazu.

„Co to zase je?“ divil se Will. „Přece si nemůžou myslet, že se pokusíme o útěk.“

Svengal se ale zastavil u stěžně a máváním ruky je naléhavě přivolával. Oba mladí lidé se zvedli a vratkým krokem přešli k němu. Will si všiml, že kymácení lodi je výraznější a že vítr zesiluje. Potácel se k Svengalovi. Slyšel, jak Evanlyn za jeho zády tiše a docela jadrně zaklela, když zakopla a uhodila se do holeně o sloupek na uvazování lodi.

Svengal vytáhl saxonský nůž a z klubka odřízl dva dlouhé kusy provazu.

„Přivažte se ke stěžni,“ řekl jim. „Každou chvíli se přižene bouřka, jakou svět ještě neviděl.“

„To jako že by nás vítr mohl smést přes palubu?“ nevěřícně se zeptala Evanlyn. Svengal si všiml, že Will se ke stěžni přivazuje zdařilým námořnickým uzlem. Holce to moc nešlo, takže Svengal vzal provaz, omotal jí ho kolem pasu a pak ji pevně přivázal.

„Možná,“ odpověděl na její otázku. „Nebo spíš spláchnout vlny.“

Viděl, jak kluk strachy zbledl.

„To nám chcete říct, že vlny... že se dostanou až na palubu?“ nechápal Will. Svengal po něm loupl očima a ušklíbl se.

„No to se rozumí, že jo,“ řekl a pospíchal zpátky na záď, aby pomohl kapitánu Erakovi, který už přivazoval mohutné kormidelní veslo.

Will několikrát polkl. Myslel si, že loď, jako je tahle, poletí po vlnách jako šipka. Teď se dozvěděl, že vlny se nejspíš dostanou na palubu. Jestli k tomu dojde, tak si neuměl představit, jak by se jim mohlo podařit udržet se na hladině.

„Můj bože... co to je?“ vydechla Evanlyn a ukazovala k severu. Slabá tmavá čára na obzoru, kterou předtím pozoroval Erak, se nyní změnila ve vířící černou masu. Byla vzdálena ani ne čtvrt míle a tryskem se hnala na ně. Oba se krčili u paty stěžně, snažili se obejmout drsný borový sloup a zarývali nehty do jeho dřeva.

Pak mraky zakryly slunce a bouře udeřila.

Prudký poryv větru vyrazil Willovi dech. Doslova. Takový vítr Will ještě nikdy nepoznal. Byla to divoká, živoucí, prastará síla, která ho zavalila, ohlušila, oslepila, vyrazila mu dech z prsou a nedovolovala nabrat nový: dusila ho a snažila se odervat mu prsty od sloupu. Pevně zavřel oči, lapal po dechu a zoufale se držel stěžně. Matně zaslechl, jak Evanlyn vykřikla, a cítil, že od něj začíná klouzat někam pryč. Poslepu po ní hmátl, chytil ji za ruku a přitáhl zpět.

Přiřítila se první mohutná vlna a příď vlčí lodi se strmě zvedla. Vlna vynesla loď vzhůru, pak se loď zatřásla a začala klouzat – zpátky dolů! Svengal s Erakem hulákali na veslaře. Vítr jim rval slova od úst, ale posádka, sedící čelem k nim, viděla jejich gesta a pochopila. Veslaři zabírali tak mocně, až se dřevěné dubové rukojeti prohýbaly, a klouzání vzad zvolna ustalo. Loď se začala drápat vzhůru po vlně, stoupala stále výš a stále pomaleji, takže Willa napadlo, že už každou chvíli musí zase přijít to strašné klouzání vzad.

Potom se hřeben vlny zlomil a s hukotem se přes ně převalil.

Do vlčí lodi udeřily nesmírné spousty vody, hnaly ji dolů a převracely na pravý bok, až se zdálo, že se už nikdy nenarovná. Will ječel ve smrtelné hrůze, pak prudký náraz ledové mořské vody přerval jeho křik, odtrhl mu ruce od stěžně, vnikl mu do úst i do plic a kutálel s ním po palubě, kam až chatrný provaz dosáhl, smýkal s ním sem a tam, dokud voda neopadla. Will se plácal na palubě jako ryba na suchu a loď se narovnala. Evanlyn ležela vedle něj a společně se škrábali zpátky ke stěžni. Tiskli se k němu v bezbřehém zoufalství.

Vzápětí příď vyrazila vpřed a řítili se po hřbetu vlny dolů jako do propasti. Žaludky jim vylétly neznámo kam a oba se opět rozječeli smrtelnou úzkostí.

Příď sjížděla k nejnižšímu bodu vlny, moře kolem se rozdělilo a prudce se zvedlo do výše. Voda se znovu hrnula přes palubu, tentokrát však neudeřila plnou silou jako na zlomu vlny a Will i Evanlyn se dokázali udržet. Voda sahající jim až po pás se převalila kolem nich. Pak jako by štíhlá vlčí loď tu nesmírnou tíhu ze sebe setřásla.

Pilně pracovali i veslaři určení ke střídání. Pomocí věder vylévali vodu přes boky lodi. Erak a Svengal se přivázali v nejvíc ohrožené části lodi každý z jedné strany bouřkového kormidla, což bylo mohutné kormidelní veslo o velikosti poloviny normálního vesla, které se v případě, jako byl tenhle, používalo místo malého kormidelního vesla. Mělo větší záběr, takže kormidelník mohl pomáhat veslařům otáčet příď lodi. Dnes k tomu byla zapotřebí síla obou mužů.

Zdálo se, že hluboko dole mezi vlnami vítr trochu ztrácí na síle. Will si chvatně vytíral sůl z očí, kašlal a vyplivoval mořskou vodu na palubu. Jeho oči se setkaly s Evanlyniným vyděšeným pohledem. Měl mlhavý dojem, že by ji měl nějak uklidnit. Nedokázal ale udělat ani říct vůbec nic. Nevěřil, že loď ještě jednu takovouhle vlnu vydrží.

A přece už byla další na cestě, a dokonce ještě vyšší než ta první. Z dáli postupovala obrovskou brázdou směrem k nim, mohutněla a vypínala se vysoko nad jejich hlavy, do větší výšky než hradby hradu Redmontu. Will se přitiskl tváří ke stěžni a cítil, že Evanlyn udělala totéž. Loď znovu zahájila svůj strašlivý pomalý výstup vzhůru po vlně.

Stoupali výš a výš, drápali se nahoru po vlně, veslaři napínali svaly k prasknutí a snažili se táhnout Vlčí vítr proti spojeným silám větru a moře. Než se vlna tentokrát zlomila, měl Will pocit, jako by loď na poslední chvíli svůj boj prohrála. Když se náhle řítila zpátky do jisté záhuby, v hrůze vytřeštil oči. Potom se hřeben vlny ohnul a vlna do nich prudce a ničivě narazila. Willa roztočila a smýkala s ním po palubě. Zastavila ho délka lana, jímž byl přivázaný. Něco ho bolestivě praštilo do obličeje a uvědomil si, že je to Evanlynin loket. Voda se přes něj s hukotem valila, pak příď znovu zamířila strmě dolů a Vlčí vítr zahájil další zběsilý pád po hřbetu vlny, valil se dolů a rozrážel mořskou vodu. Will už neměl sílu křičet. Jen tiše kvílel a plazil se zpátky ke stěžni. Podíval se na Evanlyn a zavrtěl hlavou. Bylo podle něj vyloučené, aby tohle přežili. Stejný strach viděl i v jejích očích.

Erak a Svengal u kormidla napínali síly, loď sklouzla k nejnižšímu bodu mezi vlnami, po obou stranách zádi vysoko vystříkly spousty vody a náraz otřásl celou kostrou lodi. Loď se rozkývala a opět se narovnala.

„Drží se dobře,“ křičel Svengal. Erak zamračeně přikyvoval. Ačkoli Willovi i Evanlyn naháněly vlny a vichřice hrozný strach, vlčí loď byla stavěna tak, aby dokázala čelit právě takto rozbouřenému moři. Ale i vlčí lodě měly své meze pevnosti. A Erak si byl vědom, že jestli budou překročeny, všichni zahynou.

„Ta poslední nás málem dostala,“ odpověděl. Loď už vlastně téměř začala klouzat zpátky dolů a jen díky tomu, že veslaři v posledním okamžiku zabrali, se přetáhla přes hřeben vlny.

„Budeme ji muset otočit a zkusit plout před bouří,“ rozhodl Erak. Svengal kývl na souhlas, s očima přimhouřenýma před větrem a slanou vodní tříští.

„Tak za touhle,“ řekl. Další vlna byla trochu nižší než ta, která je předtím málem zahubila. Jenže „nižší“ je ošidné slovo. Oba Skandijci pevně sevřeli kormidelní veslo.

„Zaberte, zatraceně! Zaberte!“ řval Erak na veslaře, když se vysoko nad jejich hlavy zvedla hora vody a Vlčí vítr nastoupil svůj další pomalý, nebezpečný výstup.

„To ne. Prosím, prosím, ať už je konec,“ kvílel Will, když ucítil, že příď jde zase vzhůru. Strach ho připravoval o všechny síly. Přál si jen jedno – aby bylo po všem. Jestli se to má stát, tak ať se loď už potopí. Všechno ať zmizí. Jen ať ta nesnesitelná trýzeň skončí. Slyšel, jak Evanlyn vedle něj úzkostně vzlyká. Objal ji jednou rukou, ale nedokázal udělat nic, co by ji uklidnilo.

Stoupali po vlně výš a výš, pak se ozval známý řev hroutícího se hřebene a do nich s hukotem udeřila vodní spousta. Potom příď projela hřebenem, pleskla o hřbet vlny a letěla dolů. Willovi se chtělo ječet úzkostí, ale krk měl rozbolavělý a došly mu síly. Vydal ze sebe jen slabé zavzlykání.

Vlčí vítr se zařízl do moře na úpatí vlny. Erak řval pokyny na veslaře. Čekala je krátká chvíle v závětří další blížící se vlny a to byl čas, kdy museli provést obrat.

„Na pravobok!“ křičel a rukou ukazoval směr otáčení pro případ, že by se jeho hlas nedonesl k někomu z veslařů vpředu – i když se o to vůbec nemusel strachovat.

Veslaři se zapřeli nohama o dřevěné výztuže. Ti na pravém boku lodi přitahovali držadla vesel zpět k sobě. Veslaři na levé straně tlačili vesla dopředu. Když se loď vyrovnala, zaburácel Erakův povel.

„Teď!“

Lopatky vesel se zanořily do vody, a zatímco jedna strana veslařů tlačila a druhá táhla, Erak se Svengalem plnou vahou nalehli na kormidlo. Dlouhá štíhlá loď se hladce otočila, skoro na místě, a vystavila záď větru a moři.

„A teď všichni najednou!“ křičel Erak a veslaři zabrali. Loď musela být rychlejší než moře ženoucí se za nimi, jinak by je voda zavalila. Erak krátce pohlédl na dva mladé araluenské zajatce, uboze schoulené vedle stěžně, ale pak je pustil z hlavy a dál se zabýval jen rychlostí lodi a držením kormidla. Kdyby udělal jedinou chybu, loď by se otočila na bok a to by byl jejich konec. Ujížděli lehčeji, to poznal. Ale na takové úvahy teď nebyl čas.

Z pohledu Willa a Evanlyn loď ještě pořád klesala a stoupala hrůzným způsobem – a od hřebene k nejnižšímu bodu překonávala výškový rozdíl padesáti stop. Teď se však dala lépe ovládat, pluli s mořem, už proti němu nebojovali. Will cítil mírné zklidnění pohybů lodi. Voda na ně dál stříkala a pravidelně je zalévala, ale děsivé klouzání dolů už skončilo. Loď nyní plynule plula po vodních masách, které se vzdouvaly pod a kolem ní, a Will si začínal myslet, že možná mají maličkou naději na přežití.

Bylo to však pouhé možná. Cítil, jak se mu při každé vlně, která loď vyzvedla, hrůzou svírají vnitřnosti. A pokaždé, když ten pocit zažíval, to mohlo být naposledy. Oběma rukama objal Evanlyn. Ucítil, jak se ho chytla kolem krku a svoji studenou tvář tiskne k jeho obličeji. A tak oba hledali a našli úlevu i odvahu jeden u druhého. Evanlyn vzlykala úzkostí. A Will také, jak si sám překvapeně uvědomil – a pořád dokola mumlal nesmyslná slova, volal Halta, Cuka, kohokoli, kdo by mohl slyšet a pomoct. Ale jak přicházela vlna za vlnou a Vlčí vítr se stále držel na hladině, nesnesitelná hrůza ustupovala a na její místo nastoupilo naprosté vyčerpání. Will nakonec usnul.

Po sedm dalších dní byla loď hnána neustále daleko na jih, ven z Úzkého moře až do Nekonečného oceánu. A Will s Evanlyn se choulili u stěžně: promáčení, vysílení, promrzlí. Ochromující strach ze smrti neopouštěl jejich mysli, ale postupně začínali věřit, že se jim snad podaří přežít.

Osmého dne vysvitlo slunce. Po pravdě řečeno bylo mdlé a pošmourné, ale bylo to slunce. Prudké stoupání a padání do hloubky ustalo a loď opět hladce klouzala po klidných vlnách.

Erak, s vousy i vlasy plnými soli, zatáhl unaveně za kormidelní veslo, loď opsala ladnou zatáčku a znovu zamířila k severu.

„Směr mys Bezpečí,“ přikázal své posádce.

Dvě

Zatímco se loupežníci hrnuli z lesa, aby obklíčili povoz, Halt nehnutě stál u mohutného kmene dubu.

Nijak se neskrýval, ale stejně ho nikdo neviděl. Což bylo zčásti díky skutečnosti, že lupiči se plně soustředili na svoji kořist, zámožného kupce a jeho ženu. A co se těch dvou týkalo, i jejich pozornost byla upřena jinam – s hrůzou zírali na ozbrojené muže obkličující jejich povoz.

Hlavně to však bylo díky maskovací pláštěnce, kterou měl Halt na sobě, s kapucí přetaženou přes hlavu tak, aby mu zakrývala tvář, a také díky tomu, že stál tiše a nehybně jako socha. Halt stejně jako všichni hraničáři věděl, že tajemství splynutí s okolím spočívá ve schopnosti nepohnout se, dokonce ani tehdy, když se zdá, že lidé hledí přímo na něj.

Věř, že tě nikdo nevidí, znělo jedno hraničářské pravidlo, a nikdo tě neuvidí.

Z lesa nyní vyšla statná postava celá v černém a blížila se k povozu. Halt na okamžik přimhouřil oči a pak si tlumeně povzdechl. Další marný pokus, pomyslel si.

Postava se trochu podobala Foldarovi, jehož Halt pronásledoval od konce války s Morgarathem. Foldar byl Morgarathův důstojník. Když jeho velitel zemřel a armáda polozvířecích wargalů se rozprchla, jemu se podařilo uniknout zajetí.

Foldar však nebyl žádné tupé zvíře. Byla to myslící a plánující lidská bytost – a do morku kostí zkažená a zlá. Pocházel z araluenské šlechtické rodiny a kvůli hádce o koně zavraždil své rodiče. Byl tehdy skoro ještě dítě a uprchl do Deštných a temných hor. Morgarath v něm rozpoznal spřízněnou duši a přijal ho. Nyní byl posledním členem Morgarathovy bandy, který byl dosud naživu, a král Duncan rozhodl, že jeho chycení a uvěznění je pro ozbrojené síly království prvořadým úkolem.

Svízel byla v tom, že Foldarovi napodobitelé se objevovali všude jako houby po dešti. Obvykle to byli obyčejní loupežníci jako tenhle. Používali Foldarovo jméno a jeho hrůznou pověst, aby nahnali svým obětem strach a snadněji je oloupili. A pokaždé, když se objevili další, Halt a jeho druhové hraničáři museli ztrácet čas pátráním po nich. Halt cítil, jak v něm pomalu začíná kypět žluč kvůli času promarněnému takovými zbytečnostmi. Měl na práci důležitější věci. Dal slib a chtěl ho dodržet a hlupáci jako tenhle mu v tom bránili.

Falešný Foldar stál u povozu. Černý plášť s vysokým límcem se vzdáleně podobal plášti, který nosil Foldar. Jenže Foldar si potrpěl na parádu a plášť měl z dokonale černého sametu a hedvábí, zatímco tohle byla obyčejná vlna, špatně obarvená a na několika místech flekatá, s límcem z nahrubo vydělané černé kůže.

I klobouk onoho muže byl špinavý a zle pomačkaný. Černé labutí péro, které mělo klobouk zdobit, bylo ohnuté, jak ho zřejmě přisedl nějaký nepozorný loupežník. Muž promluvil a jeho těžký venkovský přízvuk a hovorové výrazy mařily snahu napodobit Foldarův posměvačný hlas i nedbalou výslovnost.

„Tak slezou z toho vozejčku, vašnosto a dámo,“ vyzval je a vysekl nemotornou poklonu. „A nebojej se, paninko, vznešenej Foldar nikdá neublíží takový krasotince.“ Pokusil se o jízlivý smích. Vyšlo mu z toho spíše nepovedené zakdákání.

„Paninka“ byla všechno možné, jen ne krasotinka. Už dávno nebyla mladá, byla dost při těle a hezká nebyla ani trochu. Jenže to neznamená, že si zaslouží prožívat takovouhle hrůzu, zachmuřeně si pomyslel Halt. Odtahovala se od černě oděné postavy a kvičela strachy. „Foldar“ udělal další krok vpřed a jeho hlas zazněl drsněji a výhrůžněji.

„Tak ven, milostpaninko!“ houkl. „Nebo jim podám uši toho jejich mužíčka!“

Pravá ruka mu sjela k jilci dlouhé dýky za opaskem. Žena hlasitě zaječela a zalezla ještě hlouběji do vozu. Je jí muž, vyděšený stejně jako ona, ji v obavách o svoje uši vystrkoval ven.

To stačí, řekl si Halt. Ujistil se, že se nikdo nedívá směrem k němu, vložil šíp do tětivy, jediným úsporným pohybem napjal luk, zamířil a vystřelil.

„Foldar“, pravým jménem Rupert Gubblestone, měl dojem, jako by se něco kolem mihlo, přímo jemu před nosem. Pak cosi mocně zatáhlo za zvednutý límec jeho pláště a on se najednou octl připíchnutý k vozu černým šípem drnčícím ve dřevě. Vyděšeně zakvičel, ztratil rovnováhu a zapotácel se. Před pádem ho zachránil límec pláště, který ho teď ovšem začal škrtit.

Ostatní lupiči se otočili a pátrali, odkud šíp přilétl. Halt odstoupil od stromu. Polekaným lumpům se ale zdálo, že vystoupil z nitra mohutného dubu.

„Královský hraničář!“ zavolal Halt. „Složte zbraně.“

Bylo tam deset mužů, všichni ozbrojení. Ani jednoho z nich nenapadlo neuposlechnout příkazu. Nože, meče, kyje, vše s rachotem padalo k zemi. Na vlastní oči právě viděli příklad hraničářského černokněžnictví: hrozivá postava vykročila rovnou z kmene vzrostlého dubu. Dokonce i teď bylo těžké ho pořádně vidět, protože divná pláštěnka, kterou měl na sobě, se na pozadí lesa míhala před očima. A kdyby na jejich zkrocení nestačila čarodějná moc, byl tu i mnohem hmatatelnější důvod – velký luk s dalším černě opeřeným šípem připraveným v tětivě.

„Na zem, lehnout na břicho! Všichni!“ Slova na ně dopadala jako rány bičem a oni se všichni vrhali k zemi. Halt ukázal na jednoho z nich, kluka s umouněným obličejem, jemuž nemohlo být víc než patnáct let.

„Ty ne!“ rozkázal Halt a kluk, už na kolenou a na rukou, zaváhal. „Sebereš jim opasky a svážeš jim ruce za záda.“

Kluk několikrát ustrašeně kývl a potom se přesunul k prvnímu ze svých ležících kumpánů. Zaraženě vyslechl další Haltovo upozornění.

„Svaž je pevně!“ varoval Halt. „Jestli najdu jen jeden volný uzel, tak...“ krátce se odmlčel při hledání vhodné hrozby a pak pokračoval: „tak tě zavřu tamhle do toho dubu.“

To by mělo zabrat, pomyslel si. Dobře věděl, jak na nevzdělané venkovany zapůsobilo jeho nevysvětlitelné vystoupení z kmene stromu. Tenhle chytrý tah použil už mnohokrát předtím. Viděl, jak chlapcův obličej pod vrstvou špíny strachy zesinal, a poznal, že hrozba se neminula účinkem. Obrátil svoji pozornost ke Gubblestonovi. Falešný Foldar slabě pocukával za pruh kůže, na kterém držel jeho plášť a který ho vytrvale rdousil. Obličej měl rudý a oči mu vylézaly z důlků.

Vylezly ještě víc, když Halt vytasil velký saxonský nůž.

„Jen klid,“ rozzlobeně řekl Halt. Rychle přeťal pás kůže a náhle osvobozený Gubblestone se svalil na zem jako pytel. Vypadal tam spokojeně, hlavně byl mimo dosah blýskavého nože. Halt pohlédl na osazenstvo povozu. V jejich tvářích se zračila nesmírná úleva.

„Jestli chcete, můžete klidně pokračovat v cestě,“ řekl jim přívětivě. „Tihle lumpové už vás nebudou obtěžovat.“

Kupec se zastyděl při vzpomínce, jak vystrkoval manželku z vozu, a křikem se snažil zakrýt své rozpaky.

„Zasluhují pověsit, hraničáři! Pověsit, to říkám já! Vyděsili moji ubohou ženu a dokonce ohrožovali i mě samotného!“

Halt lhostejně hleděl na kupce, dokud se svým výlevem neskončil.

„Ještě horší je,“ poznamenal tiše, „že jsem kvůli nim marnil čas.“

„Odpověď zní ne, Halte,“ řekl Crowley. „Stejně jako když ses ptal posledně.“

Starý přítel před ním stál a Crowley vnímal zlost v každém nervu jeho těla. Crowley neměl radost z toho, co musel udělat. Jenže rozkazy jsou rozkazy a on jako velitel hraničářů musel prosazovat jejich plnění. A Halt, jako všichni hraničáři, byl povinen se jimi řídit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hraničářův učeň 3 - Ledová země.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.