DIGESTY

světových autorů

Volně zpracovali:

Ladislav Szalai

Romana Szalaiová

Copyright© 2013 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2000 by Ladislav Szalai, Romana Szalaiová

Copyright© 2013 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-013-7 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-014-4 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-015-1 (PDF na CD)

ERNEST HEMINGWAY – STAŘEC A MOŘE

ROMAIN ROLLAND – PETR A LUCIE

HERMAN MELVILLE – BÍLÁ VELRYBA

N.V. GOGOL – TARAS BULBA

DANIEL DEFOE – ROBINSON CRUSOE

RUDYARD KIPLING – KNIHY DŽUNGLÍ

JONATHAN SWIFT – GULLIVEROVY CESTY

ERASMUS ROTTERDAMSKÝ – CHVÁLA BLÁZNIVOSTI

STAŘEC A MOŘE

ERNEST HEMINGWAY

PETR A LUCIE

ROMAIN ROLLAND

BÍLÁ VELRYBA

HERMAN MELVILLE

TARAS BULBA

NIKOLAJ VASILJEVIČ GOGOL

ROBINSON CRUSOE

DANIEL DEFOE

KNIHY DŽUNGLÍ

RUDYARD KIPLING

První kniha džunglí

Druhá kniha džunglí

GULLIVEROVY CESTY

JONATHAN SWIFT

I

CESTA DO LILIPUTU

II

CESTA DO BROBDINGNAGU

III

CESTA DO LAPUTY, BALNIBARBI, LUGGNAGGU, GLUBBDUBDRIBU A DO JAPONSKA

IV

CESTA DO ZEMĚ HVAJNINIMŮ

CHVÁLA BLÁZNIVOSTI

ERASMUS ROTTERDAMSKÝ

Mluví bláznivost:

LIST ERASMA ROTTERDAMSKÉHO MARTINU DORPIOVI

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

STAŘEC A MOŘE

ERNEST HEMINGWAY

Moře se valí, jako by nemělo břehy, a mořská pěna umírá jako zvadlý květ...

Byl to už velmi starý muž, každý den vyjížděl ve svém člunu lovit do Golfského proudu. Už to byla řada měsíců, co ho opustilo štěstí a vracel se ze svých toulek po moři bez jakéhokoliv úlovku. Předtím vyjížděl na lov s chlapcem Manolinem. Ale když se vraceli stále s prázdnou, zakázali jim jeho rodiče společné výpravy a chlapec musel rybařit s jiným člunem. Posádka toho člunu měla daleko víc štěstí a ulovila několik velkých ryb už první týden lovu.

Chlapec starce litoval, když viděl, jak se každého dne vrací do přístaviště s prázdnou loďkou, a vždy mu šel pomoci odnést kotouče lan, šňůry, hák s bodcem, harpunu a plachtu skasanou kolem stěžně jako bezvládná křídla mrtvého racka.

Stařec byl hubený, kostnatý a věk se mu do tváře zapsal hlubokými vráskami. Jen jeho oči, ty oči barvy oceánu, zůstávaly stále mladé. Hleděly vesele směrem k nejisté budoucnosti.

„Santiago,“ promluvil Manolin ke starci, když spolu vystoupili na mořský břeh, „vydělali jsme s tátou nějaké peníze. Rád bych zase začal rybařit s vámi.“

Starý Santiago kdysi naučil chlapce zbožňovat moře, naučil ho i lovu ryb, a chlapec ho měl proto velmi rád. Svým způsobem ho obdivoval a miloval společně strávené chvíle při rybaření.

„Ne,“ odpověděl stařec, „máš větší šanci při lovu se svým tátou. Provází vás štěstí a na mě se stále lepí jen samá smůla.“

„Já vám ale věřím,“ vyhrkl Manolin.

„Já vím,“ pousmál se stařec a pohladil ho po vlasech čechraných mořským vánkem.

„To, abych přestal jezdit na moře s vámi, mi přikázal můj táta. Nejsem ještě dospělý a musím ho poslouchat,“ zdvihl chlapec oči ke svému idolu.

„Chápu to,“ přikývl stařec. „Snad i mně ukáže štěstěna svou přívětivější tvář.“

„Můj táta si myslí, že už nedokážete dotáhnout do přístavu nějaký větší úlovek...“

„To se ještě ukáže,“ ušklíbl se stařec. „Cítím v kostech, že se ta smůla posledních týdnů už musí protrhnout.“

„Já vám to opravdu ze srdce přeju,“ rozzářila se chlapci tvář. „Můžu vás pozvat na Terasu na pár piv? Potom vám pomohu odnést nářadí ze člunu domů.“

„To musím přijmout,“ usmál se stařec. „Doufám ale, že mě zveš jako rybář rybáře...“

Usadili se u stolu v malém přístavním hostinci na Terase. Starší muži Santiaga ve skrytu duše litovali, když zahlédli jeho smutnou postavu. Věděli, že se vrátil z lovu opět s prázdnou. Avšak mladší rybáři, zvláště ti, kteří měli dnešního dne na lovu štěstí, si tropili ze starce legraci. Ale on se vůbec nehněval. Věděl, že se právě vrátili z rybí továrny, kam odnesli své vyvržené marliny. Odnášeli je tam naložené po délce přes dvě prkna a čekali na náklaďák s ledem, aby se jim ryby nezkazily.

Rybáři, kteří chytili žraloky, je už dopravili do továrny naproti přes zátoku. Tam je vyzdvihli na kladkostrojích, vyřezali jim játra, odřízli ploutve a stáhli kůži. Maso rozkrájeli na pruhy k nasolení.

Vítr přinášel přes zátoku zápach ryb z továrny, ale na Terase bylo velmi příjemně a dopadaly sem nesmělé paprsky slunce. Chlapec a jeho starý přítel se v nich vyhřívali a rozuměli si spolu výtečně i beze slov. Přesto Manolin po chvíli protrhl ticho.

„Santiago,“ oslovil starce. „Chtěl bych vám sehnat na zítřejší lov nějaké čerstvé sardinky.“

„Jsi moc hodný, ale pro tebe bude asi mnohem lepší, když si půjdeš se svými kamarády zahrát baseball.“

„Já vám ty sardinky opatřím rád. Táta mi sice zakázal s vámi lovit, ale takhle bych vám, dědo, mohl alespoň trochu pomoct.“

„Tvoje pozvání na pivo mi úplně stačí. Chováš se už jako dospělý muž...“

„Dědo, kolik let mi bylo, když jste mě vzal sebou poprvé na lov ryb?“

„Asi tak pět. Tenkrát jsem se vážně bál o tvůj život, když jsi vytáhl příliš velkou rybu a ta málem rozmlátila člun. Jestlipak si na to ještě vzpomínáš?“

„Jistěže si vzpomínám. Lano se mi zařízlo do rukou a já byl celý umazaný od krve. Byl jste na mě tenkrát hrdý?“

„Byl, Manoline, a jsem dodnes.“

Stařec na něj pohlédl očima, v nichž se odráželo slunce, prostýma, důvěřivýma a milujícíma.

„Kdybys byl můj vnuk, vzal bych tě hned na moře s sebou. Ale ty musíš ještě poslouchat mámu a tátu. A navíc jezdíš s lodí, která má štěstí při lovu. Ale i tak na tebe stále myslím jako na svého chlapce...“

Manolin se šťastně usmál.

„Chtěl bych vám nalovit sardinky. A taky opatřit nějaké návnady na zítra.“

„Mám v bedničce se solí ještě ty, co mi zbyly od minule.“

„Rád bych vám přesto ty sardinky přinesl. Na pořádnou rybu potřebujete přece čerstvé návnady... Dvě jsem vám, dědo, koupil,“ přiznal se chlapec.

„Děkuju ti,“ pousmál se stařec. Byl příliš jednoduchý, aby uvažoval, kdy nalezl pokoru. Ale věděl, co to pokora je, a také věděl, že právě ona dělá z člověka člověka a nikdo tím neztrácí svoji hrdost. „Vane příznivý vítr,“ prohodil. „Zítra poletí loďka jako blesk. Popluju daleko na moře a vrátím se, teprve až ulovím velkou rybu. Vyrazím před svítáním.“

„Jenže máte dost síly, abyste dostal nějakou opravdu velkou rybu?“ zachmuřil se krátce chlapec.

„Určitě mám. Všechno ale není věc síly. Nezapomeň, že znám spoustu triků.“

„Odneseme všechno nářadí domů,“ navrhl chlapec. „Pak půjdu nalovit ty sardinky.“

Sebrali ze člunu výzbroj. Stařec nesl těžký stěžeň a chlapec bednu s tvrdými pletenci šňůr. Také nesl bodec s hákem a harpunu s násadou. Bednička s návnadou zůstala ležet na zádi loďky vedle kyje, jehož se užívalo na velké ryby.

Šli co noha nohu mine směrem ke starcově příbytku. Vešli dovnitř prosté místnosti se stolem, u něhož stála jediná židle a lůžko. Stařec odložil stěžeň a chlapec složil ostatní nářadí vedle na zem. Starcovo obydlí, spíše jen chatrč, bylo postavené z tvrdých listenů královské palmy, kterým se říká guano. Bylo tu také ohniště vystavěné na podlaze, která byla z udusané hlíny. Na stěně chatrče se v matném světle vyjímal barvotisk panenky Marie Cobreské. Visel tu jako jediná památka na starcovu mrtvou ženu.

„Máte něco k jídlu?“ otázal se chlapec.

„Mám hrnec rýže a rybu. Chceš trochu?“

„Ne, děkuju, já se najím, až přijdu domů. Můžu vám, dědo, rozdělat oheň?“

„Nemusíš, Manoline. Rozdělám si ho raději sám. Nebo tu rýži sním jen tak neohřátou...“

„Vezmu si síť na ty sardinky, dědo.“

„Samozřejmě.“

Chlapec se potutelně usmál. Věděl až příliš dobře, že Santiago už dávno žádnou síť nemá. Prodali ji spolu. Neměl dokonce ani hrnec rýže a rybu. Hráli jen takovou zvláštní hru, jejíž pravidla oba úzkostně dodržovali. Patřila k bontonu jejich vzájemného vztahu.

„Co bys řekl tomu, kdybych přivezl do přístavu úlovek, který by měl nejméně tři metráky?“

„To by se vám už rybáři nemohli posmívat, viďte, dědo?“

Stařec se místo odpovědi jen zasněně zadíval kamsi do dálky otevřenými dveřmi.

„Teď půjdu na ty sardinky,“ řekl chlapec. „Posadíte se, Santiago, na zápraží na sluníčko?“ zeptal se.

„To víš, že posadím. Přečtu si tam noviny. Jsou sice už včerejší, ale aspoň se dozvím, jak dopadl baseball.“

„Já se vrátím za chvíli. Potom mi musíte vyprávět, co se stalo nového.“

„Yankeeové jsou favoriti. Nemůžou prohrát...“

„Já mám ale větší strach z clevelandských Indiánů,“ usmál se chlapec.

„Musíme si vsadit pětaosmdesátku do posledního kola,“ zatvářil se stařec spokojeně. „Zítra to bude akorát pětaosmdesát dní, co jsem ulovil velkou rybu. Myslíš, že seženeš nějakou pětaosmdesátku?“

„Zamluvím si ji. To je jen jeden aršík – dva a půl dolaru si můžu někde vypůjčit. Raději seďte pěkně na slunci, dědo. Vždyť už je září a od moře to fouká!“

„Nastal měsíc, kdy táhnou velké ryby,“ zaradoval se stařec. „Na jaře se rybaří snadno i zelenáčům.“

„Já už mažu pro ty sardinky,“ rozloučil se Manolin.

Chlapec se vrátil až večer. Slunce už zapadalo a stařec na židli tvrdě spal. Chlapec si všiml, že když stařec spí, nevypadá tak staře jako za bdělého stavu. Košile na jeho bedrech byla stokrát záplatovaná. Vypadala skoro stejně zuboženě jako jeho stará plachta na člunu. Starcova hlava byla celá bílá a se zavřenýma očima vyhlížela jeho tvář jako bez života.

„Vzbuďte se, dědo!“ oslovil ho chlapec a pomalu mu položil ruku na koleno.

„Co se děje?“ polekal se stařec.

„Je tu večeře. Teď se konečně najíme.“

„Jseš hodný kluk, Manoline. Ale já asi večeřet nebudu.“

„Jen neodmlouvejte, dědo. Pojďte a najezte se! To přece nejde, jen rybařit a vůbec nic nejíst.“

„Co jsi sehnal k večeři?“

„Máme černé fazole a k tomu pečené banány a trochu dušeného masa.“

Manolin donesl jídlo v kovovém ešusu se dvěma miskami z Terasy.

„Kdo ti to dal, chlapče?“

„Hostinský Martin.“

„Osobně mu daruju maso z břicha příští velké ryby,“ prohlásil stařec. „Je to od něj doopravdy hezké, že se tak stará.“

„Posílá vám dokonce pár piv. Odnesu mu pak láhve zpátky.“

„Vždyť pořád říkám, že jsi hodný hoch,“ pochválil ho stařec. „To maso je výborné,“ zaliboval si.

Když bylo po večeři, přisedl si chlapec k Santiagovi a zadíval se mu zvědavě do tváře.

„Jsem celý napjatý, jak to dopadlo s baseballem.“

„Není nad Yankeee, jak už jsem říkal,“ odpověděl stařec nadšeně.

„Naposledy ale přece prohráli.“

„Jedna prohra nic neznamená. Slavný Di Maggio se zase našel. Pamatuješ se na Dicka Sislera a na ty jeho parádní drajvy ve starém parku? Vzpomínáš, jak taky chodíval k nám na Terasu? Chtěl jsem ho mockrát vzít na ryby, ale styděl jsem se s ním mluvit.“

„Já si to pamatuju. To byla asi chyba. Byl by možná s námi jel na moře. A my bychom pak měli na co vzpomínat celý život.“

„Když jsem byl ve tvém věku,“ usmál se stařec, „sloužil jsem jako námořník na plachetnici, která plula až do Afriky. Když slunce zapadalo, tak jako teď, bylo to africké pobřeží neskutečně krásné. Bylo vidět ztemnělé siluety nejrůznějších zvířat. Žiraf, slonů... nejvíc mě ale tenkrát uchvátili lvi...“

„Myslím, že jste mi to už vyprávěl. Zajímá mě ale spíše baseball. Třeba slavný manažer John mcGraw.“

„Chodíval kdysi taky na Terasu. Jenže když se opil, začal být sprostý a nedalo se s ním vůbec vyjít. Každý rok sem taky jezdil Durocher...“

„A ten je slavnější manažer než mcGraw?“

„Podle mého mínění jsou asi tak stejní.“

„Ale nejlepší rybář jste vy.“

„Lichotíš mi, znám lepší rybáře, než jsem já sám.“

„Qué va,“ protestoval chlapec. „Vy jste přece jedinečný.“

„To ti děkuju. Jen doufám, že se nenajde tak ohromná ryba, aby pokazila moji reputaci.“

„Taková ryba není... máte ještě plno síly a zvládnete i tu největší.“

„No, možná, že už nejsem tak silný, jak si troufám,“ uvažoval stařec nahlas. „Ale opravdu znám tisíc všelijakých triků a mám, myslím, dost pevnou vůli. Ale teď už, Manoline, dobrou noc. Ráno musíš velmi brzy vstávat. Přijdu tě vzbudit.“

„Vy jste můj budíček,“ usmál se chlapec.

„Můj budíček je moje stáří,“ zamyslel se stařec. „Víš, proč se starci probouzejí tak brzy? Je to proto, aby si prodloužili další den života...“

„Dobrou noc, dědo!“

Chlapec pomalu odcházel. Stařec Santiago usnul dříve, než definitivně zanikla ozvěna jeho kroků na hlinité cestě. Zdálo se mu o Africe. O průzorech mezi korunami staletých baobabů, o mysech, kde se tříští vlny do bílých vrcholů, a o vzdálených horách, které čněly nad krajem. Především se mu ale zdálo o lvech na pobřeží zlatém jako samo slunce. Ve spánku ucítil dehet a koudel ve spárách paluby. Cítil zemitou vůni africké pevniny, kterou k němu přinášel svěží ranní větřík.

S trhnutím se probudil a rázem vstal. Vykročil cestou lemovanou nízkými křovinami směrem k silnici. Šel k Manolinovu obydlí, aby jej vzbudil.

Nízké dveře domku, kde chlapec bydlel, nebyly zamčeny. Stařec vkročil do první místnosti, ve které mladý rybář spal, a jemně jím zatřásl. Manolin se posadil na lůžku a zadíval se do tmy. Rozpoznal Santiagovu vysokou postavu a vstal. Oba vyšli po cestičce vinoucí se pod ranní oblohou směrem k přístavu.

Stařec řekl: „Odpusť, Manoline, že jsem tě vzbudil tak brzo.“

„Qué va,“ usmál se chlapec. „Vstávat člověk přece musí. Jak jste se vyspal, dědo?“

„Výborně, hochu,“ protáhl se požitkářsky stařec. „Dneska mám pocit, že se na mě tam někde v hloubkách oceánu usmívá kapitálně velká ryba.“

„Kéž by to byla pravda! Moc bych vám to přál. Škoda, že nemohu na lov s vámi,“ povzdychl si chlapec. „Dojdu teď pro sardinky a pro čerstvé návnady. Za chvilku jsem zpátky.“

Odběhl s bosýma nohama přes korálové skály k ledárně. Vzal návnady a zabalil je do starých novin. Poté se vrátil k vyčkávajícímu Santiagovi.

„Dobrý lov, dědo!“

„Děkuju, i vám s tátou,“ poděkoval stařec a zamířil ke svému člunu. Navlékl provazové smyčky vesel na kolíky čepů. Začal veslovat ze zátoky ven. Z pláží, skrytých ve tmě a pobřežních skaliskách, vyplouvalo množství jiných člunů. Stařec slyšel jen pleskání vesel o vodní hladinu, jinak nebylo nic vidět. Bledý měsíc se totiž skryl za zvlněnou krajinou a oceán pohltila naprostá temnota.

Starý rybář však už tušil za obzorem krásné a sálavé slunce. Ticho zatím protínaly občas jen hlasy z některého ze člunů, záběry vesel a frčení létajících ryb, které vyskakovaly nad vodní hladinu se ztuha roztaženými křídly. Přišlo mu líto útlých mořských vlaštovek, které stále kroužily nad vlnami a málokdy nalézaly potravu.

Uvažoval: Ptáci mají mnohem těžší život než lidé.

Myslel na moře vždycky v ženském rodě, jako na la mar, jak mu lidé říkají ve španělštině. Věděl, že někteří rybáři mluví o moři v mužském rodě, říkali el mar. Ale Santiago přisuzoval oceánu vždy ženské vlastnosti. Zdál se mu totiž stejně nevyzpytatelný jako žena. Moře pro něj bylo vrtošivou matkou všech rybářů.

Lesklou vodní hladinu protínaly jen záběry vesel a občasné zavíření v proudu. Stařec vesloval rovnoměrně, protože věděl, že je před ním ještě velmi dlouhá cesta, a pomalu se vzdaloval od pobřeží.

Dnešního dne se vypravím daleko na moře, předsevzal si. Tam, kde jsou hejna tuňáků albacore. Mezi nimi snad bude ta moje velká ryba.

Ještě než se rozednilo, měl už vnadidla ve vodě a nechal se volně unášet proudem. Všechny sardinky navlékl na hák za oba boční otvory. Manolin mu koupil včera v přístavu dva čerstvé malé tuňáky. Vzpomínka na chlapce mu vykouzlila na vrásčité tváři úsměv. Tuňáci viseli na dvou nejhlubších šňůrách jako olovnice. Na dalších měl dva kranasy, jednoho velkého modrého a druhého zlatavého.

Slunce se vyhouplo svým okrajem nad obzor. Santiago zpozoroval ostatní čluny, které se rozptýlily po moři. Hladina byla stále klidná a lesklá jako zrcadlo. Odrážela první sluneční paprsky do očí, které až bolely. Zadíval se proto raději na šňůry spadající přímo dolů do temné hloubky.

Dnes je můj šťastný den, dumal stařec. Už cítím, jak mi zurčí krev v žilách. Je stejně bouřlivá jako za mlada. Tak jen připluj, rybo!

Slunce se mezitím celé vyhouplo nad obzor a už tolik nebolelo v očích. Vtom si všiml fregatky, která zvolna kroužila nad probouzejícím se oceánem na černých perutích. Potom přitáhla prudce křídla k tělu a padala k vodní hladině. Za chvilku opět zakroužila.

„Něco našla!“ vykřikl stařec hlasitě. „Přece nekrouží jenom tak.“

Zamířil se člunem směrem, kde se fregatka vznášela. Plul pomalu a udržoval šňůry rovně ve svislé poloze. Pták se náhle vrhl dolů a stařec uviděl létající ryby vystřelit z vody a zaplachtit po hladině.

„Dorády,“ podotkl nahlas. „To budou velké dorády.“

Povšiml si, že fregatka se náhle snesla s křídly přitisknutými k tělu k vodní hladině ve snaze ulovit některou z létajících ryb. Dorády brázdily vodu a brzy se octnou na místě, kam létající ryby dopadnou.

Je to velké hejno dorád, pousmál se stařec.

Bezvýsledně se snažil doplout do toho místa. Viděl, jak se fregatka také marně snaží v honbě za létajícími rybami a jak se hejno dorád vzdaluje.

„Ty potvory mi unikly,“ povzdechl si stařec. „Ale někde snad ta má velká ryba přece jen čeká...“

Podíval se na oblohu a zjistil, že fregatka krouží znovu nad klidným oceánem.

„Asi našla ryby,“ zkonstatoval nahlas. Ale neviděl nad hladinou létající ryby, ani drobné rybičky ve vodě. Ale náhle vyskočil z vody malý tuňák, zaleskl se, jako by měl kůži vyšívanou stříbrem, a zmizel zase ve vodním živlu. Pak se objevil další a další, celé hejno tuňáků.

Když nepoplují příliš rychle, podaří se mi dostat do centra toho hejna, pomyslil si a přitom si stačil povšimnout, jak tuňáci víří vodu při skocích. Také si povšiml malých sardinek, které strach vyhnal až k vodní hladině.

„Díky za pomoc, fregatko!“ zvolal dětinsky směrem k obloze, kde letělo stádo bělostných beránků. Právě v té chvíli se mu šňůra uvázaná na zádi napjala pod nohou, kde si před chvílí ponechal volnou smyčku. Odložil vesla a uchopil ji. Ucítil v dlaních tah malého stříbřitého tuňáka.

„Albacore,“ řekl si nahlas. „Tenhle tuňák bude dobrý jako návnada. Vždyť váží jistě nejméně deset liber.“

„Ještě že mě ostatní rybáři neslyší, jak mluvím nahlas,“ usmál se pro sebe stařec. „Jistě by si pomyslili, že jsem starý blázen. Ale co. Když nemám jako ti bohatí zelenáči v drahých člunech rádio, které by mi hlásilo výsledky v baseballu...“

Už nebylo vidět jednotlivé stromy na pobřeží, vše se slilo v jednolitý pás, nad nímž vyčnívaly modravé vrcholky skalisek. Mohl bych spát, blesklo starci hlavou. Uvážu si šňůru za palec u nohy, abych se vzbudil, kdyby zabrala nějaká ryba. Nechám se jen tak unášet proudem a trochu si odpočinu.

Náhle se však před jeho napětím rozšířenýma očima jeden z klacků vyčnívajících nad vodní hladinu potopil.

„Konečně!“ vydechl a odložil vesla tak, aby nevyplašil rybu ožírající dle jeho úsudku v hloubce sta sáhů sardinky, zakrývající hrot a dřík udice. Vzal šňůru do rukou, ale necítil žádný tah. Pak znovu přišlo ono lehké škubnutí a on si uvědomil, jak se mu v žilách rozlévá mladistvá krev.

„Bude to mečounovitý marlin,“ vydechl stařec. Zlehka podržel pravičkou šňůru mezi prsty, zatímco levou rukou jemně, aby nepoplašil marlina, vyprostil klacek. V duchu si tu rybu představoval. Musí být obrovitá, napadlo ho.

„Jen si pochutnej, marline,“ prohodil stařec sám pro sebe. „Jsi tam dole v té hloubce a tmě, tak zakruž znovu a pochutnej si na těch sardinkách! Otoč se znovu tam v těch dvou stech metrech temné vody a znovu je ochutnej! Potom si můžeš ukousnout i z tuňáka, stříbřitého a chutného. Tak si už pospěš, moje veliká rybo!“

Stařec byl přesvědčený, že obr tentokrát opravdu zabere. Ale marlin nezabral. Kolem zavládl klid a zdálo se, že odplul pryč.

Ale náhle přece ucítil v dlaních trhnutí šňůry.

„Zabrala!“ rozradostnil se. „Tak přece jen zabrala! Jenom se obracela... teď je potřeba, aby toho tuňáka pořádně spolkla.“

Santiago vyčkával.

„Tak zaber, zaber pořádně!“ vyzýval rybu a upřeně zíral dolů do modravé hloubky, jako by chtěl vytušit její obrysy. Napjal své tělo v očekávání příštích chvil.

„Ela hop!“ zvolal náhle a trhl vší silou šňůrou. Začal ji vtahovat do člunu. Nejprve si vybojoval pouhý metr a posléze ji oběma rukama přitahoval k sobě, vzepřený pevně nohama o dno loďky celou vahou svého šlachovitého těla.

Po chvíli marného zápasu zjistil, že nemůže rybu přitáhnout ani o coul blíže k blyštivé vodní hladině. Pomalu a klidně táhla loďku na šňůře dál a dál od pobřeží.

„Teď bych tady potřeboval Manolina,“ povzdychl si.

„Je potřeba, abych tu šňůru přivázal. Ale co když ji ryba přetrhne? Hlavně aby ji nenapadlo ponořit se do hlubin... mohla by mě stáhnout sebou.“

Marlin táhl loďku stále dál na moře a oba dva se vzdalovali od pobřeží.

Čas plynul a ryba neumdlévala.

„Když poprvé zabrala,“ řekl nahlas, „stálo mi slunce nad hlavou. To už je několik hodin, a ještě stále se nevynořila nad hladinu.“

Stařec se otočil a uviděl už jen vlny oceánu. Pobřeží zcela zmizelo z dohledu.

„To nevadí, však cestu zpátky najdu podle světel Havany. Do chvíle, než se slunce zcela ponoří za obzor, zbývají ještě dvě hodiny. Když se ryba nevynoří do té doby, jistě se objeví, až vyjde měsíc. A jestliže se nevynoří ani pak, určitě přijde její čas ráno. Mám zatím ještě plno sil, necítím žádné křeče. Jsem na tom určitě líp, nežli ten marlin tam dole. Musí být ale obrovský, když táhne loďku takovou silou! Nejspíš obemyká hubou drát, aby se mu nezařezával do masa.“

Z pozorování hvězd stařec vyčetl, že ryba nezměnila od té doby, co zabrala, směr ani rychlost. Citelně se ochladilo a jemu po celém těle uschl pot vyvstalý z námahy. Stále ještě se vzpíral tahu šňůry a neumdléval ani na chvíli.

Nevzdám se já ani ona, pomyslel si. Zadíval se na mdlá světla Havany a podle jejich intenzity poznal, že plují nejspíš na východ. Mít tak teď sebou na člunu rádio! Ale to je příliš drahé a nemohu si ho dovolit. Raději se musím soustředit, abych neudělal nějakou chybu, přikazoval si.

„Manoline, kdybys tohle viděl, hochu,“ řekl si nahlas. „Kdybych tě tak měl při sobě!“

Chvíli meditoval na téma osamění, ale potom se zase zcela probral a zauvažoval: „Musím sníst toho malého tuňáka, než se zkazí. Uvařený s rýží je mnohem lepší, ale já ho musím sníst studeného, abych se udržel při síle pro boj s rybou...“

Náhle mu jí přišlo líto. Je tak krásná a podivuhodně silná a jistě i obrovitá, když tak vytrvale táhne loďku. Možná je příliš stará a moudrá, aby podlehla panice a vnořila se dolů do temných hlubin oceánu. Strhala by mě, pomyslil si, kdyby začala najednou skákat. Asi se už vícekrát chytila a ví, že musí o svůj život bojovat s klidem a rozvahou. Nemůže vědět, že proti ní stojí jen starý, osamělý muž na malé loďce, ale muž pevně rozhodnutý přivést tenhle boj s únavou do zdárného konce.

„Kolik by asi tyhle ryba vynesla na trhu!“ řekl Santiago téměř s obdivem. „Jaká je to ale výjimečná ryba! Kéž by byl tak Manolin se mnou,“ povzdychl si. Opřel se o skruž paloubky a cítil tah marlina skrze šňůru, kterou stále svíral pevně v rukou.

Kolem se rozhostila podzimní noc. Zdvihl tvář směrem k hvězdnaté obloze a pozoroval jednotlivá souhvězdí. Zářila chladně a netečně, jako nestranný rozhodčí jeho a marlinova měření sil.

„Musím sníst toho tuňáka, až bude svítat,“ protnul starcův hlas noční ticho.

Ještě než se slunce vyhouplo nad obzor, zabrala nějaká menší ryba na jedno z nastražených vnadidel. Slyšel, jak klacek praskl a šňůra se začala rychle odvíjet. Vytáhl v temnotách z pochvy nůž, nechal si tíhu šňůry, na jejímž konci táhl marlin, spočinout na rameni a uřízl druhou ze šňůr na podložce dřevěné obrubně. Až bude svítat, pomyslel si, dostanu se k tomu čtyřicetisáhovému vnadidlu, uříznu je a zásobní kotouče svážu. V moři tak sice skončí dvě stě sáhů katalánského cordelu, háky a drátěné nástavce, ale nedá se nic dělat.

„Manoline, kdybys tu tak byl!“ zvolal stařec bolestně. Ale chlapec tady nebyl. Radši bys měl navázat zásobní kotouče, bez ohledů na vládnoucí temnotu, problesklo starci hlavou.

S námahou vepsanou ve tváři přelezl na záď loďky a provedl to, co si předsevzal. Bylo to po tmě těžké a marlin sebou jednou trhl tak, že Santiago upadl a roztrhl si kůži pod okem. Cítil, jak mu po tváři stéká krev, ale nedbal toho. Opřel se na přídi o dřevo a chvíli odpočíval.

„Marline,“ šeptl tichounce, „budu s tebou bojovat, dokud nezemřu.“

Klidně pak čekal, až se rozední. Poloviční terč vycházejícího slunce se zvolna objevil po pravé straně člunu.

„Má ryba si to zamířila k severu,“ zachmuřil se stařec. Proud nás zanesl nejspíš daleko na východ. Kdyby se tak stočila po proudu! Znamenalo by to, že už je taky unavená, uvažoval.

Bylo by lepší, kdyby začala skákat. Jistě bych ji zvládnul. Nesmím ale prudce škubnout šňůrou, protože by se jí rozšířila rána v hubě, kam vniknul hák, a mohla by se mi z něj vyvléknout.

„Marline, miluji tvou sílu a odhodlání, ale musím tě zabít.“ Alespoň doufám, že to dokážu, dodal v duchu.

Z ranní oblohy se náhle na záď loďky snesl ptáček. Zachytil se drobnýma nožkama jedné šňůry a zadíval se zvědavě na starce. Ten na něho promluvil: „Odkudpak asi přilétáš, ptáčku? Jsi ještě mládě, nebo už jsi vyvedl rodinku?“

Ptáček zapípal a otáčel maličkatou hlavičkou, jakoby starci odpovídal.

„Copak na tebe asi čeká? Bohužel asi ještřábi, kteří si na podobné malé ptáčky rádi počíhají.“

V té chvíli se náhle marlin vrhl vpřed a málem by stáhl starce přes palubu, kdyby se byl v poslední chvíli nezapřel nohama pevně o dno loďky a nepopustil o něco šňůru, kterou až dosud svíral křečovitě v dlaních.

Drobný ptáček se polekal a odlétl. Stařec se podíval na svou ruku, v níž se perlily krůpěje krve.

„Mého marlina nejspíš něco popudilo,“ podotkl nahlas, jak to měl ve zvyku, a dodal: „Měl bych ho zkusit obrátit.“ Zatáhl zkusmo za šňůru.

„Tak co, rybo! Je obdivuhodné, jak moc se ti chce žít... Kdyby tak tu byl se mnou na loďce můj Manolin a měl jsem sebou váček se solí!“ povzdychl si.

Starý rybář si povšiml, že marlin hodně zpomalil. „Už ti taky ubývají síly, viď?“ pousmál se šibalsky. Poraněná ruka ho pálila v místech, kde se mu do ní zařízla šňůra. Rád by ji ponechal i nadále ve slané vodě, ale obával se, že sebou ryba zase trhne, a tak raději povstal a nastavil ruku slunci.

Když mu ruka uschla, usoudil, že nastal čas, aby snědl svého tuňáka. Vyšťáral ho hákovitým bodcem pod zadní paloubkou a dával přitom pozor, aby nezavadil o stočené šňůry. „Celého bonita asi nesním,“ usoudil nahlas. Proto přeřízl jeden z pruhů rybího masa a vsunul si ho do úst. Chutnal mu daleko více, než předpokládal, možná to bylo způsobeno hladem, svírajícím mu žaludek jako kovová obruč.

„Tak, už se cítím lépe,“ řekl s pohledem upřeným na svou křečovitě sevřenou ruku, připomínající ptačí pařát. „Sním ještě ale další kousek bonita, abych nabral sil. To kvůli tobě, ruko, abys překonala tu křeč.“

Vzal si další klínovitý pruh masa a pomalu ho snědl.

„Taky by sis dal, marline?“ zvolal furiantsky. Považoval rybu za svého bratra, ale byl odhodlán ji zabít.

Snědl postupně celého tuňáka a doufal, že se mu síla znovu vlije do žil pro další namáhavý boj. Pohlédl na svou ruku, která byla ještě stále křečovitě sevřená, a zaprosil v duchu, ať ta křeč přejde.

Třel si sevřenou ruku o kalhoty a prosil, ať se otevře. Snad pomůže sluneční teplo, snad síla, které nabyl z toho výtečného syrového tuňáka.

S pohledem upřeným na moře si bolestně uvědomil, jak je na loďce uprostřed vodních mas opuštěný. Ale byl tu s ním marlin a oběma už jim docházely síly.

Nad jeho hlavou plula bílá oblaka tvořící podivuhodné útvary, podobné vrcholům neznámých zasněžených hor, a nahoře se rýsovalo řídké pápěří cirrů na podzimní obloze.

„Vane bríza,“ řekl si stařec spokojeně. „I počasí mi přeje. Jen kdyby už přešla ta křeč.“ Ponižovalo ho, že jej tak zákeřně zradilo vlastní tělo. Celá situace byla o to horší, že byl sám.

„Kdybys tu byl, Manoline, mohl bys mi tu zatracenou ruku třít a rozehnat křeč...“ zasnil se.

Potom náhle ucítil změnu v napětí šňůry a uviděl, že se její úhel s hladinou změnil.

„Marlin vyplouvá!“ vykřikl. „Kdyby se už vzpamatovala ta má ruka!“

Úhel šňůry vůči vodní hladině se stále zmenšoval, až se ryba vynořila ven z vody. Krásně se leskla ve slunečních paprscích. Hlavu i hřbet měla temně purpurové, široké pruhy na jejích bocích měly barvu levandule a její zužující se meč měl přinejmenším délku baseballové pálky.

Marlin se ukázal v celé své majestátní délce a pak se zase plavně ponořil do temných hlubin. Stařec se díval v okouzlení na velikou kosu jeho ocasní ploutve. V tom okamžiku se začala šňůra rychle odvíjet.

„Má vysněná rybo, jsi nejméně o dvě stopy delší než člun,“ pronesl slavnostně.

Marlin odmotával šňůru rovnoměrnou rychlostí, ale zatím se nechoval nijak panicky. Stařec teď držel šňůru pevně oběma rukama, aby se nepřetrhla.

Je to opravdu obrovitá ryba. Nesmím jí dovolit, aby začala zmatkovat a ponořila se do nezměrných hlubin oceánu. Musím v sobě najít sílu, abych ji udolal.

Byl by to opravdu kapitální úlovek, zauvažoval. Ale ještě stále má šanci uniknout mi z háku. Viděl sice už několik takových ryb, které vážily pět metráků i více, a tři takové ryby v životě ulovil, ovšem nikoliv sám. A teď držel na šňůře rybu mnohem větší, než jakou kdy viděl, mnohem větší, než jakou kdy ulovil, a byl na ni sám a sám. Navíc mu stále nepolevovala křeč v ruce.

Zajímalo by mě, pomyslil si, pročpak ta ryba vůbec vyplula nad hladinu. Možná se mi chtěla pochlubit, jak mě přechytračí a že má něco navíc proti mé síle a lidskému rozumu. „Já tě přemůžu, rybo,“ řekl stařec klidně a o něco posunul šňůru po pytli, jímž si chránil ramena.

„Ačkoliv nejsem přehnaně pobožný,“ řekl, „odříkám desetkrát otčenáš a desetkrát zdrávas Maria, jestli tu rybu překonám. A navíc slibuju, že půjdu na pouť k Virgen de Cobre.“

Hned začal polohlasně odříkávat modlitby.

„Zdrávas Maria milosti plná, Pán s tebou. Požehnaná jsi mezi ženami a požehnaný plod života tvého, Ježíš. Svatá Maria, matko Boží, pros za nás hříšné nyní i v hodině smrti naší. Amen.“ Pak sepjal ruce a pronesl: „Svatá Panno, oroduj za smrt tohohle marlina! I když je takový výjimečný.“

Tady, daleko od pobřeží a ostatních rybářských člunů, se zatím odehrával největší boj starcova života. I když vánek poněkud zesílil, slunce i tak dost pálilo a opíralo se do palubky lodě i starcovy schýlené postavy.

Měl bych asi znovu navnadit tu šňůru na zádi, prolétlo mu hlavou. Jestli se ryba rozhodne, že vydrží další noc, musím přece zůstat silný a něco pojíst. Chytím tady nejspíš dorádu, ale i tak, když ji sním syrovou, získám plno nových sil. I voda už dochází, ale já musím vydržet stůj co stůj. Jak je ten marlin obrovský a majestátní!

„Říkal jsem chlapci, že mám ještě dost sil dostat i tu sebevětší rybu. Musím to dokázat, už kvůli němu,“ zasnil se stařec.

Bylo už odpoledne, když se šňůra zase poněkud napjala. Jinak plul člun stále rovnoměrně směrem, který si ryba vytyčila. „Ještě nejsi unavený, marline?“ oslovil stařec rybu. „Jestli nejsi unavený ty, i já vydržím,“ dodal s povzdechem.

Cítil se vysílený, a proto raději myslel na baseballovou ligu – takzvanou Gran ligu – a vzpomněl si, že Yankeeové z New Yorku hráli s Tygry z Detroitu.

Už druhý den nevěděl, jak dopadli juegos. Ale i tady na moři fandil slavnému Di Maggiovi. Přemýšlel také, jak je člověk nepatrný ve srovnání s nezměrnou vodní spoustou oceánu. A v hloubi duše fandil té veliké rybě na konci háku. Představoval si dokonce, jaké by to bylo, kdyby jí byl sám.

Sotva slunce zašlo za obzor, vzpomínal, aby si ukrátil dlouhé chvíle, na zápas v hospodě v Casablance s černochem ze Cienfuegos, nejsilnějším mužem z doků. Vydrželi tam tenkrát zápasit celý den a potom i noc s lokty na křídové čáře na dřevěném stole a s rukama zaklesnutýma do sebe. Vzpomínal na sázkaře, kteří nervózně posedávali kolem. Z jeho i z černochových nehtů prýštila krev a supěli námahou, ale nemohli ani jeden zvítězit, a proto mělo být za svítání utkání prohlášeno za nerozhodné.

Tenkrát Santiago musel posbírat veškeré síly, jako teď, při souboji s rybou, a tlačil černochovu paži níže a níže, až spočinula na dřevě. Vyhrál dokonce i při odvetném utkání, protože už dostatečně podlomil černochovo sebevědomí...

Znovu si významně povzdechnul a potom soustředil svou pozornost na levou ruku. Měl ji ještě stále ztuhlou. Snad se to zlepší v sálavých slunečních paprscích. A ta křeč se snad už neobjeví, jestli nebude v noci moc chladno.

Právě když míjel velký ostrov z chaluh, zabrala na jednu z tenčích šňůr doráda. Vyskakovala nad hladinu a stařec se supěním namáhavě dobelhal na záď. Pravičkou přidržoval šňůru, na jejímž druhém konci plul v hloubce neúnavně marlin, a levou rukou vytáhl dorádu ven z vody.

Měl bych možná dorádu vykuchat o něco později, aby v mase zůstala krev, uvažoval Santiago, když jí vyvlékal hák. Potom navnadil jinou sardinku a hodil návnadu zpět do vody. Když se došoural zpátky na příď, přehodil si šňůru z pravičky do levé ruky a pravičku si omýval v chladivé vodě. Pozoroval přitom, pod jakým úhlem se noří šňůra do moře.

„Tak jak si na tom, marline? Já už o něco lépe, v ruce už nemám křeč a snad se to ještě zlepší s východem slunce. Mám co jíst a jen tak to nevzdám!“

Ačkoliv se moc snažil, nebylo mu nejlépe. Neustálý tlak šňůry, spočívající mu na zádech a rameni, se změnil v téměř bolestný pocit. Kolem se rozprostírala ponurá tma, když na okamžik měsíc zašel za hradbu mračen. Neznal jménem hvězdu Rigel, ale věděl, že brzy vyjdou i ostatní a budou společně zářit jako sestry.

Stařec se opřel o dřevo přídě a odpočíval.

„I ryba je moje sestra, stejně jako ty hvězdy. Ještě že nemusím zabít taky je,“ vyřkl trpce.

Přišlo mu líto toho velikého, majestátního marlina na konci háku, ale jeho odhodlání zabít ho neochabovalo ani na okamžik.

Kolik je na něm chutného masa! Představoval si, jak ho lidé z přístavu budou porcovat a jíst.

Představoval si také, jak bude zírat chlapec, až ho uvidí, a také hostinský Martin. Dostane z něj svůj díl. Jeho vymodlenému marlinovi se však nechtělo ještě zemřít a dál bojoval o svůj život.

Odpočinu si na chvíli a počkám, jestli bude ryba dál vytrvale táhnout člun. Uvidím, jestli už nebude taky příliš unavená.

Uplynuly, jak odhadoval, tak dvě hodiny. Byl teď opřený o pažení přídě, ale jeho odpočinek byl pouze relativní. Stále cítil na ramenech tlak šňůry, ale odpor vůči marlinovu tahu čím dál více přenechával samotné loďce.

„Chce se mi už tuze spát,“ řekl si Santiago. „Dva dny a noc už mě, obře, táhneš stále stejným směrem a já jsem oka nezamhouřil. Musím se už taky trochu vyspat, jestli popluješ takhle klidně dál. Možná, že bych ještě vydržel bez spánku, ale není to jisté,“ uvažoval zmučeně. „Alespoň bych se měl najíst.“

Přelezl na záď loďky a levičkou přidržoval napjatou šňůru, zatímco pravičkou vytáhl nůž. Vrazil jej rybě do hlavy. Přidržoval si dorádu nohou, zatímco ji celou po délce rozřízl a oddělil od ní hlavu. V jejích útrobách našel dvě čerstvé létající ryby.

Ve svitu hvězd se doráda matně leskla. Připravil si z ní dva řízky a polovinu jednoho pomalu snědl.

„Marlin už je asi velmi unavený,“ promluvil k sobě. „Já se teď posilním, ale on musí mít už taky pořádný hlad... Tahle doráda je za syrova pěkně mizerné jídlo, zatímco uvařená je výtečná.“

Obloha se směrem na východ zatáhla a hvězdy se skryly za mraky. I vítr utichl.

Stiskl šňůru pravou rukou a opřel se celou svou vahou o prkna na přídi. Přitom posunul šňůru níže a zachytil ji levičkou. Lehl si, vahou svého těla se přitiskl na šňůru a usnul.

Ve spánku se mu zdálo, že je ve své chatrči v přístavu, že leží v posteli a otevřeným oknem fouká severák. Byla mu zima a navíc mu zdřevěněla pravička, na které spočíval.

Také se mu zdálo o africkém pobřeží. Viděl v duchu dlouhé zlatavé pobřeží, na něž sestupovali lvi. Nejprve jen jeden, ale posléze se k němu přidali další. Cítil se přes všechno to fyzické utrpení šťastný. Měsíc vyšel zpoza hradby mračen a stařec spal dál. Obrovitý, silný marlin vytrvale táhl člun, jako by jeho energie byla nevyčerpatelná.

Probudil se úderem zaťaté pěsti své levičky, která se mu vymrštila do tváře, když se ryba znenadání „vzbouřila.“ Vnímal zároveň pálení dlaně ve své pravé ruce, kam se mu zařezávala šňůra, která se začala znenadání prudce odmotávat.

Náhle se ryba plavně vyhoupla z vody a rozrazila vodní hladinu. Vyskočila nad ni a opět dopadla zpět a ponořila se. Vyskakovala znovu a znovu a člun začal rychle uhánět po moři. Šňůra se neustále rychle odvíjela a stařec zvyšoval její napětí až k prasknutí.

Protože stále nad oceánem vládla tma, nemohl rybu vidět, nicméně slyšel vždy šplouchnutí vody při jejím dopadu. Přesně na tohle jsem čekal, svitla mu v hlavě myšlenka. Marlin začal doopravdy bojovat o svůj život, teď musím napnout všechny síly.

Kdyby tak tady byl v téhle těžké chvíli Manolin! Pomohl by mi namočit kotouče vodou. Kdyby tu tak byl se mnou!

Šňůra se stále odmotávala a odmotávala, ale už pomaleji. Santiago, politý studeným potem námahy, nutil marlina, aby si každý coul svobody vybojoval. Klekl si a pak se znovu postavil na šlachovité nohy. Popouštěl sice šňůru, ale čím dál pomaleji. Když udělal úkrok zpět, mohl nahmatat nohou kotouče, které v panující tmě nebylo vidět. Je to dobré, pomyslil si. Marlin vyskočil nad vodní hladinu už nejméně tucetkrát. Tím si naplnil hřbetní měchýře vzduchem a nebude se moci potopit do hlubin, kde by našel klid. Stařec věděl ze svých bohatých zkušeností, že teď každou chvílí začne kroužit v obloucích, a věřil, že ho nakonec přemůže.

Vzal do poraněných rukou velmi opatrně šňůru a poté se naklonil a ponořil do chladivé vody svou rozbolavělou levičku.

„Jen se ničeho neboj, dědku!“ promlouval sám k sobě. „Nemůžeš sice zkrátit šňůru, ale dokud ji držíš pevně v rukou, ryba nemůže zvítězit.“ Marlin dál kroužil kolem člunu ve velkých obloucích.

„Máš výdrž, ale já taky,“ podotkl. „Škoda, že už nezačalo svítat. Takhle to mám ještě těžší.“

Po další půlhodince zápasu se slunce už po třetí vyhouplo nad obzor od té doby, co loďka vyplula z přístavu. Ryba stále kroužila před ní, ale podle sklonu šňůry to stařec vidět nemohl. Vnímal pouze, že její napětí se poněkud zmírnilo a začal ji oběma rukama pozvolna přitahovat ke člunu. Zapřel se nohama a houpavě střídal ruce.

Uplynuly zhruba další dvě hodiny zápasu vyčerpávajícího starcovy síly. Byl promočený potem a únavou, kterou cítil až do morku kostí. Ryba vytrvale kroužila kolem loďky ve stále menších kruzích a z úhlu šňůry k vodní hladině zmožený Santiago vyčetl, že pluje neustále blíže povrchu. Před očima se mu vytvořily černé mžitky, což bylo vzhledem k vynaložené námaze obvyklé, a nijak ho to nerozrušilo. Co jej však zneklidnilo, byla skutečnost, že mu bylo dvakrát mdlo, a zmocnila se ho závrať.

„Pane bože, nedej, ať zemřu při lovu takovéhle veliké a krásné ryby! Pomodlím se stokrát otčenáš a stokrát zdrávas Maria, jen dej, ať vydržím. Už kvůli chlapci... chci, aby na mě mohl být hrdý.“

Vtom ucítil prudké škubání a trhání šňůry. Držel ji raději ještě pevněji oběma rukama. Marlin se asi pustil svým mečem do drátěného nástavce, napadlo starce. Skoky nad hladinu byly nutné, aby do sebe nabral vzduch. Ale teď už by byly příliš nebezpečné, protože by se mu rána v hubě rozšířila a on by se mohl vysmeknout z háku.

„Marline, už víc neskákej,“ křikl hlasitě.

Ryba udeřila do drátu ještě vícekrát a stařec vždy popustil o něco šňůru. „Už se musí každou chvílí vynořit,“ odhadoval. „Křeče už nemám, nějak to dopadne.“

Takhle vyčerpaný jsem ještě zatím nikdy nebyl, povzdychl si Santiago v duchu. Navíc se začíná zdvihat pasát. Je to ale svým způsobem dobře, alespoň se dostaneme rychleji do přístavu.

Sklesl na příď tahem šňůry, když se marlin obracel od něho. Posunul si děravý slamák do týla a v duchu rybu vzýval, aby mu ulehčila tu námahu.

„Jen se snaž, marline. Já tě tu budu očekávat, až se budeš vracet.“

Když se ryba vracela, konečně ji znovu uviděl. Byla přímo neuvěřitelně veliká. Proplula plavně pod člunem jako potápěč a podobala se temnému stínu.

„Ty jsi ale obrovská!“ vydechl stařec. „Málem jsem na to už zapomněl.“

Vynořila se zhruba třicet metrů od člunu a Santiago uviděl její ohromnou ocasní ploutev. Uviděl její smutné oko a zároveň si povšiml dvou šedavých přísavných štítonošů, kteří ji zvolna obeplouvali. Sem tam se k ní na chvíli přisáli, potom za ní zase plavali jako dva stíny.

Je třeba, abych se dostal až těsně k ní, mudroval. Kdybych ji zasáhl do hlavy, čekal by nás ještě dlouhý souboj. Musím ji trefit rovnou do srdce.

„Nastal tvůj čas, marline!“ zvolal. Připravil si harpunu, jejíž lanko bylo svinuto v košíku a na konci přivázáno k úvazníku na přídi.

Opět se ho zmocnila závrať způsobená vyčerpáním organismu, ale na konci šňůry držel obrovskou rybu, a to mu dodávalo sílu a odvahu. Doufal, že ji převrátí na bok. Celé tělo ho už nesnesitelně bolelo, ale on toho nedbal. Soustředil se jen na nastávající zápas se vznešeným marlinem, který musí zemřít.

„Chceš zabít i mě, když sám musíš zemřít?“ vyhekl.

Tvář měl zbrázděnou vráskami ještě o poznání hlubšími než předtím, jako by z něj zápas s rybou vysával život. Byl ale odhodlán neustoupit ani o krok.

Při následující obrátce se mu málem už podařilo převrátit ji na bok, ale ona se zase vyrovnala a ladně odplouvala pryč.

„Bratře, je mi jedno, kdo koho dnes zabije, ale já to nevzdám!“ promluvil k ní. „Jsi vážně vznešený a nádherný obr, největší, jakého jsem kdy viděl...“

Už asi začínám bláznit, řekl si. Musím si uchovat jasnou hlavu. Musím vydržet. Zburcoval v sobě všechny svoje síly a zdvihl harpunu do výše. Ryba teď plula mírně vedle loďky, převrácená na bok.

Stařec pustil šňůru, stoupl si na ni nohou a potom vší silou, kterou v sobě nalezl, vrazil harpunu rybě do boku. Zasáhl ji těsně za ohromnou hrudní ploutví, která trčela vysoko z moře.

Marlin, který ucítil smrt, se vzepjal a vyhoupl se z vody. V tom okamžiku vystavil na odiv celou svou mohutnost a nespoutanou krásu.

Santiaga přepadla slabost a obestřely ho na chvíli mrákoty. Přesto ale začal popouštět provazec harpuny rukama odřenýma až do živého masa. Násada harpuny trčela marlinovi z boku a voda se barvila do ruda.

„Zabil jsem tě, rybo, můj bratře. Teď mě čeká prostá otročina.“

Začal ji přitahovat k boku loďky. Zbývalo jen, aby provlékl provaz jejími žábrami a hubou. Tím připoutá její hlavu k přídi. Potom navleče smyčku kolem ocasní ploutve a ještě jednu uprostřed kolem těla. Pak bude ryba připoutaná ke člunu a on bude moci vyrazit konečně zpátky. Čeká ho triumfální návrat do přístavu.

„Tak, a teď do práce,“ poručil si. Přemožená ryba se převalovala v temných vlnách oceánu a on k ní přitáhl člun. Přece jen se mu nakonec podařilo přivázat ji. Byla větší než loďka, připoutaná k přídi a zádi i k veslařské lavičce uprostřed.

Konečně se stařec vydal na zpáteční cestu. Naklonil se nad blyštivou vodní hladinu a smáčel si bolavé ruce ve slané vodě. Když zdvihl hlavu k obloze, viděl, že se nad ním kupí mračna, a odhadoval, že bríza povane celou noc.

Hleděl co chvíli na rybu, aby se ujistil, že je v pořádku a že ji opravdu přemohl. Stále ještě tomu nemohl uvěřit. Bylo to zhruba hodinu před tím, než připlul první žralok.

„Určitě ses tu neobjevil náhodou,“ zabručel Santiago. Věděl, že ho přilákala krev, která se rozptýlila v míli hlubokém moři.

Žralok vyplul nad hladinu tak rychle a dravě, že rozrazil hlavou vodu a vystavil svou matně lesklou kůži slunečním paprskům. Jeho tělo bylo podobné mečounovi. Lišilo se jen masivními čelistmi plnými klínovitých zubů. Měl je teď semknuté, jak tak plaval kolem loďky a svou ostrou hřbetní ploutví krájel vodu.

Sotva ho Santiago zahlédl, připravil si harpunu a přivázal k ní lanko. Věděl, že se tenhle vodní predátor jen tak nevzdá, a byl připraven bránit svůj úlovek. Díval se mu odhodlaně vstříc, zatímco se blížil.

Dravec se přihnal ke člunu zezadu a zahryzl se do marlina nad ocasem. Starý rybář viděl jeho mohutné, rozevřené čelisti, které měl připravené k tomu, aby si urval další sousto. Zdvihl harpunu nad hlavu, jak mohl nejvýše, a vrazil ji žralokovi do hlavy, přímo do spojnice mezi očima.

Žralok sebou začal zmítat v předsmrtných křečích. Zamotal se do kliček provazu a pak se převalil. I poté, co stařec zjistil, že mu v očích vyhasl život, ještě kyvadlovitě komíhal ocasem, než se konečně mrtvý potopil do temné náruče mořských hlubin.

„Urval si z mého marlina nejméně dvacet kilo masa,“ povzdychl si Santiago. Zároveň s ním zmizela v oceánu i harpuna a celé lanko. Mimo to se z rány nad ocasem teď řine krev, a to přiláká další nelítostné dravce.

„Člověka není snadné porazit,“ mudroval stařec. „Zabít ano, ale ne porazit. Stejně je mi to líto, že jsem tě, můj bratře marline, musel zabít. Ale takový je nelítostný zákon moře. Dentuso je inteligentní a silný, ale já ho taky dostal. Co jsou jeho zuby proti mé harpuně. Ale ani tu už teď nemám...“

Věděl, že se s tím vším musí nějak vyrovnat a že je tu zbytečné jakékoliv mudrování. Nemohl si však pomoci.

Lehká bríza stále dula a člun plul rovnoměrným tempem směrem k pobřeží. Starci se naskýtal výhled na přední část ryby, která nebyla potrhaná od žraloka, a to mu vrátilo optimismus.

„Musím hledět kupředu s nadějí. V přístavu mě očekává chlapec a díky těm ztraceným dvaceti kilo se mi pluje rychleji k domovu.“

Jeho tvář prokvetla spokojeným úsměvem.

Naděje ještě neumřela. Nedoufat, to by byl přece hřích, pomyslel si. Ale nač teď přemýšlet o hříchu. Navíc se v tom příliš dobře nevyznám...

Ovšem myšlenky mu i nadále prolétaly hlavou jako ptáci, snad proto, že neměl rádio ani nic ke čtení, a tak uvažoval dál na téma hříchu.

Zabil jsi tu rybu ne proto, aby ses nasytil jejím masem, nebo aby se nasytili jiní, ale možná i jen z pouhé rybářské pýchy. Aby sis dokázal, že na to ještě stačíš, dědku, promlouval sám k sobě v duchu. Ale nedokázal dost dobře říci, jestli je to hřích, nebo není. Kdyby se lidé řídili pouhým zákonem přírody, bylo by všechno jednodušší. Ale lidé mají přece navíc i rozum, který je nad zákon přírody povyšuje...

„Už dost těch planých myšlenek. Dentuso jsi zabil s rozkoší,“ vyřkl nahlas. „Ten žralok žije z rybolovu stejně jako rybáři a není to pouhý plovoucí zabiják. Je krásný a mohutný a nebojí se ničeho v moři. Kdybych ho nemusel zabít, nezabil bych ho,“ zkonstatoval stařec.

Bríza neustále profukovala. Přicházela teď ze severovýchodu a on odhadoval, že hned tak nezeslábne. Rozhlížel se kolem sebe, ale neviděl jedinou rybářskou loď. Kolem člunu vyskakovali jen létající ryby, vznášely se mu před přídí, a po stranách loďky si povšiml pásů žlutých chaluh. Ale nespatřil ani ptáčka a to znamenalo, že je ještě stále značně daleko od pobřeží.

V tom okamžiku si všiml zploštělých hlav a prsních ploutví s bílými konci. To připlouvali další žraloci, mrchožrouti a zabijáci, kteří, když vyhládli, byli schopní zahryznout se do kormidla nebo do vesla, tříštíce ho zuby.

„Tak jen pojďte, galanos!“ zahalekal stařec.

Tito žraloci zaútočili jinak, než před tím mako. Jeden z nich, obří exemplář, podeplul ladně loďku a zmizel pod ní. Stařec cítil, jak se celá otřásá, jak rval z marlina maso. Další žralok pozoroval svou kořist žlutýma očima a rozhodl se na ni zaútočit v místech nad ohromnou ocasní ploutví, odkud prýštila krev. Vrhl se na ni s dokořán rozevřenými čelistmi plnými ničivých zubů.

Celý člun se otřásal nárazy způsobenými tím, jak se žraloci dravě zakusovali do rybího masa. Stařec se rozmáchl a vrazil nejbližšímu ze žraloků nůž do levého oka. Dravec se ale ani poté nepouštěl kořisti.

„Tak ty nedáš pokoj?“ rozzlobil se. Vrazil mu čepel nože tentokrát mezi obratel a mozek. Cítil, jak chrupavka povolila.

„Propadni se do hlubin za svým kamarádem, galano!“

Odložil nůž i veslo. Pak našel škot plachty, která se napjala, a vyrovnal loďku do správného kursu.

„Ti žraloci museli z mojí ryby sežrat nejméně čtvrtinu toho nejkvalitnějšího masa. Neměl jsem tě asi ulovit, marline. Neměl jsem se pouštět tak sám daleko na oceán. Mám prostě stále smůlu, jak říká chlapcův otec.“ Chvíli dumal. „Už dost těch planých slov,“ poručil sám sobě. „Musím teď hledět, abych se dostal co nejrychleji do přístavu.“

Velmi dobře si uvědomoval, že každým „nájezdem„ žraloků se zvětšují rány v marlinově těle a že teď už krvácí natolik, že to přiláká i další dravce.

Z tohohle úlovku by člověk mohl žít bez problémů celou zimu, přemýšlel Santiago. Lepší je na to nemyslet. Je třeba teď ubránit to, co ještě zbylo. Kdo ví, možná, že potrhanou rybu přivezu do přístavu, však je na ní ještě plno masa.

„Už jsi vyčerpaný, staříku,“ řekl si. „Ale co.“

Když se blížil další západ slunce, žraloci zaútočili znovu. Uviděl blížící se hnědé ploutve dravců, kteří si to mířili směrem k loďce.

Sevřel v pravičce kyj a umiňoval si, že až se první ze žraloků zakousne, praští ho pořádně přes špičku čumáku, nebo do zploštělé hlavy. Žralok se objevil znenadání vedle boku člunu a stařec zdvihl kyj a připravil se k ráně. Právě když se nenasytný dravec zakousl do kořisti, udeřil jej vší silou do lebeční kosti. Pak se opět rozmáchl a trefil ho do téhož místa.

Santiago se díval dolů do vody, jestli znovu neuvidí typické žraločí ploutve nad hladinou, ale ani jednoho z predátorů už nezpozoroval. Krvácelo mu srdce, když pohlédl na rybu. Věděl, že polovina z ní je už nenávratně zničena. Slunce pomalu zapadalo za rudý obzor a zapadlo zcela, zatímco bojoval se žraloky.

„Měl bych každou chvílí uvidět světla Havany,“ uvažoval. „Jestli jsem se dostal příliš na východ, uvidím světla některé z těch nových pláží.“

Náhle si připadal neskutečně osamělý. Až doposud byl zvyklý mluvit k marlinovi, ale ten byl už tak zle potrhán, že to bylo až k pláči.

„Polorybo,“ promluvil do nastalého ticha, „neměl jsem tě nejspíš vůbec ulovit. Zabili jsme ale mnoho žraloků, ty i já. Však nemáš to kopí na hlavě jen tak pro legraci.“

Kormidloval na zádi a vyhlížel, až se na obloze ukáže měsíc.

Teď si mohl dovolit odpočívat.

„Dá-li bůh, snad dopluju do přístaviště s přední půlkou celou,“ zauvažoval. „Musím mít přece už taky kapku toho rybářského štěstí...“

Byl celý ztuhlý a tělo ho nesnesitelně bolelo. Cítil každou ránu a otlak od toho, jak měl dlouhé hodiny přes ramena přehozenou šňůru. Dlaně měl od ní rozříznuté do živého masa, ale neupadal na duchu. Zoufale si přál, aby žraloci už znovu nezaútočili, aby už s nimi nemusel bojovat.

Ale k půlnoci se splnily jeho nejhorší obavy. Připluli znovu v celé smečce a on s nimi opět bojoval a věděl, že jeho úsilí je marné. Viděl potmě jen jejich hřbetní ploutve a občasné fosforeskování, když se vrhali na kořist. Mlátil do něčeho kyjem, aniž znal cíl, a pak náhle něco ve tmě chňaplo po kyji a kyj byl tentam.

Po trpkých chvílích, které se zdály být nekonečné, se poslední žralok z celé smečky zakousnul do tuhé marlinovy hlavy, která jako poslední vzdorovala dravcovým zubům. Stařec velmi dobře věděl, že je po boji. Celá ryba už zmizela v nenasytných útrobách žraloků, právě až na tu hlavu. Přesto švihl rukojetí kormidla přes dravcovu zahryznutou tlamu a přitom slyšel, jak rukojeť praskla. Začal žraloka bodat nazdařbůh zlomeným koncem a on se konečně pustil a odplul. Už tu neměl co žrát.

Santiagovi se znovu zatmělo před očima. Cítil v ústech nasládlou chuť a to ho polekalo. Ale za okamžik mu už zase bylo lépe. Plivl daleko do oceánu a řekl:

„Sežerte si to, galanos!“

Už věděl, že se vrátí do přístaviště s prázdnou. Nevrátí se triumfálně, ale poražen. Člun však není téměř vůbec poškozen, až na tu kormidelní páku. Nedá se ale už nic dělat.

Když vplul do přístavní zátoky, na Terase se nesvítilo a on věděl, že už všichni spí. Bríza teď dula mohutně, ale i tak byla zátoka poměrně klidná. Přirazil ke břehu na pruh oblázků pod skálou. Ačkoliv byl už zcela vyčerpán, vytáhl člun co nejdále z vody a přivázal ho k velkému kameni na pobřeží.

Teprve teď na něho padla únava celou svou vahou. Skasal starou plachtu a přivázal ji ke stěžni. Ten pak vytáhl a hodil si jej přes rameno. Vydal se směrem k domovu, ale nedalo mu to a naposledy se ohlédl směrem k loďce, kde bylo stále přivázáno to, co zbylo z marlina. Nad zádí se tyčila obrovská ocasní ploutev a u přídě trčela hlava s vyčnívajícím mečem. Mezi tím se ve sporém světle pouliční lampy bělala nahá rybí kostra. Byl to opravdu žalostný pohled.

Ve své chatrči opřel stěžeň o stěnu a po tmě nahmatal láhev s vodou, aby se napil. Potom ulehl na lůžko, přetáhl si pokrývku přes ramena a tvrdě usnul.

Za svítání nahlédl chlapec do dveří a uviděl starce, jak spí, jako by byl mrtev únavou. Povšiml si jeho dlaní rozedřených do živého masa a rozplakal se. Vydal se ven, aby přinesl trochu kávy a celou cestu po silnici usedavě plakal.

Manolin viděl, že je kolem starcovy loďky živo. Postávali tu rybáři a prohlíželi si to, co zbylo z marlina, a jeden z nich stál ve vodě, nohavice vykasané a měřil provazovou mírou nahou rybí kostru.

„Jak je Santiagovi?“ zavolal jeden z rybářů.

„Je jistě strašlivě unaven a spí!“ křikl chlapec. Vůbec mu nevadilo, že ho muži vidí uplakaného.

Slunce stálo už vysoko, když se stařec vzbudil. Manolin byl u něho.

„Zůstaňte raději ležet, dědo,“ radil mu. „Přinesl jsem vám kávu,“ podával mu sklenici a stařec se z ní napil.

„Pátraly po vás hlídky i letadla,“ prozradil mu chlapec. „Hlavně, že jste se vrátil. Teď budeme moci lovit zase spolu.“

„Ne, to ne. Vždyť já mám jen samou smůlu. Lepí se mi na paty jako klíh.“

„Se mnou budete mít štěstí, však uvidíte,“ usmál se šibalsky Manolin. „Jen odpočívejte, doběhnu do drogerie a přinesu vám mazání na ruce.“

Sotva vyšel chlapec ven z chatrče, i potom, co šlapal po silnici z korálového vápence, opět plakal.

Odpoledne se sešli na Terase turisti a jedna žena začala obdivovat dlouhou rybí kostru s obrovitou ocasní ploutví, která se kymácela v příboji.

„Co to tam leží za kostru?“ zeptala se číšníka. „Jak se to stalo?“

„To byl žralok...“

„Nikdy bych si nemyslela, že můžou být žraloci takhle velcí,“ nepochopila ho.

Santiago mezitím ve své chatrči znovu usnul. Chlapec seděl vedle něho a díval se na jeho klidnou, mírumilovnou tvář. Snad se mu zdálo zase o lvech na pobřeží...

PETR A LUCIE

ROMAIN ROLLAND

(Příběh se odehrává od středy večer 30. ledna do Velkého pátku 29. března 1918.)

Petr Aubier horečně chvátal ke vchodu do podzemní dráhy. Strhl ho sebou spěchající, šumící dav. Nechal se jím unášet směrem k právě přijíždějícímu vozu. Díval se, jak po temných chodbách tunelu pableskují světla.

Cítil ve svém nitru právě takové temnoty, protkávané nejasnými odrazy světel. Vůz se zastavil a dav ho zatlačil dovnitř. Nebylo ani pomyšlení, že by si snad mohl sednout, prostranství kolem něho bylo utěsněno lidskými těly a on dýchal k zalknutí dusný vzduch, prosycený nejasnou vůní jakési laciné voňavky.

Pokaždé, když se dveře vozu otevřely, pronikl dovnitř chladný vzduch. Petr se snažil nevnímat lidi kolem sebe. Bylo mu právě osmnáct let a jeho rodiče ho považovali stále ještě za dítě, kterým už ale dávno nebyl.

Vnímal velmi citlivě dění kolem sebe, pochmurnost studeného lednového měsíce s poletujícím sněhem a hlavně všudypřítomného strašáka války.

Ta válka se před čtyřmi lety uhnízdila v Paříži a nemínila se vzdát svého vydobytého trůnu hrůzy. Petr ji nechápal a snad ani nemohl pochopit. Měl onu hamletovskou duši pubertálních mladíků, plnou nevyřčené touhy po životě a tragédií, skrývajících se pod rouškou nevinnosti. Ukrýval se ve snech jako v bezpečném útočišti a zajímal se o umění, které mu dovolovalo zapomínat na hrůzy kolem něho. Byl kuklou, z níž měl už brzo vylétnout nádherný motýl s duhovými křídly.

Za pouhých šest měsíců se válka dožadovala jeho mladého těla a čekala, až zatne své krvavé pařáty do jeho naivní, poetické duše. Zbývalo mu ještě půl roku svobody a on si ten čas přál prožít naplno. Ale nyní, kdy ho přepadl nával pesimistické nálady, si přál zůstat skryt v temnotách tunelu a nevidět už více denní světlo. Vždyť tam nahoře čekal jen dravec války, který už za tak krátký čas pohltí i jeho...

Vnímal rytmus kolejí a zasněně přivřel oči. Náhle vlak s trhnutím zastavil a on se probral z vytržení. Srdce v něm zpomalilo svůj tep a on ji spatřil, jak přistupuje do vozu. Neviděla ho, nebo si ho pouze nevšímala. Měla na hlavě apartní klobouček, posazený na blonďatých vlasech. Její tvář zdobil jemný profil a delikátní, jakoby v němém údivu mírně pootevřené rty.

Vypadala tak bezbranně a křehce, jako by ani nepatřila mezi ten hrubý dav těl, který jí smýkal při jízdě ze strany na stranu. Toužil ji podvědomě ochránit před celým světem a stisknout v náručí jako malé děcko. Vše kolem zmlklo a on nevnímal nic jiného než ji. V duchu ji přirovnal k pohádkové bytosti, víle, která zavítala sem, do podzemního světa mezi dělníky-permoníky, plahočící se za prací.

Její obraz se mu žhavě vryl do duše a cítil, že jej odtamtud nic nedokáže vymazat. Válka se svými útrapami byla náhle na hony vzdálená a on se opájel sladkostí dívčiny přítomnosti, jako by byl ještě stále malý chlapec a věřil pohádkovým příběhům.

Když vlak opět zastavil a dveře se otevřely, začali se dovnitř přeplněného prostoru tlačit další lidé. Odstrčili Petra a přitiskli ho na onu neznámou krásku. Nahoře ve městě zatím duněly výbuchy. Metro se znovu rozjelo. Vtom se nějaký muž, popadl za břicho a skácel se k zemi. Všichni s hrůzou pozorovali, jak mu mezi prsty stříká krev...

Ve voze se rozlehly zděšené výkřiky: „To jsou Němci!“

Petrem znovu smýkl natlačený dav a on nemohl spustit oči z umírajícího muže. Náhle cítil podél své paže jinou ruku a podvědomě ji stiskl, jako by v tom gestu hledal ochranu. Teprve pak si všiml, že je to její ruka.

Nevytrhla se mu. Její dlaň se mírně zachvěla jako polapené ptáče a poté mu zůstala odevzdaně spočívat v ruce. Oba dva se navzájem tím dotykem uklidňovali, dodávali si odvahy. Byl u té dívky tak blízko, že se dotýkal tváří jejích hebkých, voňavých vlasů. Hleděla přísně před sebe a ani se neohlédla. O dvě stanice dále vystoupila, aniž mu věnovala sebemenší pozornost.

Petra napadlo, aby šel za ní, ale bylo už pozdě. Proud lidí je opět od sebe odtrhl a poté se vlak znovu rozjel.

V následující stanici vystoupil do chladné lednové noci. Pápěří sněhu ještě stále poletovalo vzduchem. Před ním leželo město ponořené do strachu. Šel jako omámený a před očima se mu stále zjevoval obraz té dívky, kterou našel jako spřízněnou duši v mraveništi podzemní dráhy a která znovu tak tajuplně zmizela z jeho života...

* * *

Dům Petrových rodičů se nacházel co by kamenem dohodil od Clunyjského parčíku.

Petr pocházel z dobré, měšťanské rodiny. Paní Aubierová, poctivá křesťanka, se starala o domácnost, jak už to bývalo v těchto rodinách zvykem. Nade vše se věnovala svým dvěma synům. Jeho otec, republikán, pracoval jako soudce. Bral si příklad ze svobodomyslných soudních úředníků z dřívějších časů.

Oba rodiče velice milovali své děti. Jeho, Petra, který ještě stále nevylétl z rodného hnízda, i staršího syna Filipa. Ten šel na vojnu dobrovolně už na začátku války, protože to považoval za svoji občanskou povinnost.

Jednotliví členové této měšťanské rodiny k sobě cítili vzájemnou náklonnost, ale nesvěřovali se jeden druhému. Skrývali před sebou svá nitra a snad se do nich i báli nahlédnout. Petrovi rodiče trpěli válečnými útrapami stejně jako všichni ostatní a v skrytu duše doufali, že válka brzy pomine.

Ale takovou trpělivost v sobě Petr nenalézal. Pálily ho nevyřčené otázky a trápila ho dvojakost obecné morálky. Snažil se nalézt odpovědi na otázky, které sžíraly jeho ducha. Ale setkával se často s pokrytectvím, jež ho trápilo.

Nemohl o některých tématech vůbec hovořit. Nenalézal ta správná slova. Cítil se proto zaskočený a zahanbený.

Částečně by se snad mohl svěřit se svými nejtajnějšími myšlenkovými pochody svému staršímu bratrovi. Jak už to bývá, v dětství ho naplňovala k Filipovi zbožná úcta. Starší z bratrů si toho nevyřčeného obdivu všiml, ale nedával to nijak najevo.

Pak přišla ta prokletá válka a ta je rozdělila. Filip musel přerušit studia a odešel na frontu. Nebyli si spolu už od té doby tak blízcí, jejich společná spiklenectví se kamsi vytratila. Chovali se k sobě od té doby s jakýmsi nesmělým ostychem a Petrova upřímná zvídavost byla vždy sražena kamsi stranou, a tak se stáhl do sebe. Nedokázal pochopit, že se bratr mohl natolik změnit. Nechápal zatím v plné míře, jak válka může poznamenat duši.

Ale ačkoliv si to Petr nemyslel, měl ho Filip velmi rád. Vždyť sám býval před několika roky stejný, měl stejně poetickou, nezkaženou duši, a tak mu rozuměl. Vždy, když si vzpomněl na útrapy války, srazil ho v jeho naivním myšlenkovém pochodu, ale pak se vždy zastyděl a ukázal svému mladšímu bratrovi přívětivější tvář. Petra trápilo, že nemá, komu by se svěřil.

Připadal si sám.

Neodvažoval se se svými vnitřními duševními pochody svěřit svým vrstevníkům. Byli totiž roztroušeni na malé skupinky a vzájemná nedůvěra je rozdělovala jako hráz.

Ti ze studentů, kteří byli naivnější, se s nadšením vrhli do válečného víru. Ti ostatní se uzamykali do svého vlastního světa plného egoismu.

Nedokázal mezi nimi najít důvěrníka, kterému by se svěřil se svým trápením. Toho Horatia, kterého hledají mladé hamletovské duše.

Petr uvažoval o utrpení, obětování a smrti, neboť měl básnické jádro, a proto i hodně četl. Ale může takové tragické otázky sotva dospělá bytost pochopit? Zdálo se, že je se svým pacifistickým názorem na svět vyspělejší, než mnozí starší muži. Snad v tom byla i notná dávka naivity, ale nemohl pochopit rozbroje mezi národy. Nedovedl si představit sebe sama ve vojenské uniformě. A zbývalo mu přitom už tak relativně málo času.

Pouhých šest měsíců svobody...

Toužil žít v docela jiném světě, nebo alespoň v úplně jiné době. Hodlá-li zničit jedna mocnost druhou, tak on u toho rozhodně být nemusí. Měl svůj, už dost dobře vyhraněný názor na celou situaci, ale ponechával si ho většinou sám pro sebe.

A nade vše nechápal, proč dochází ke všemu tomu krveprolévání. Jako by nad tím důvěrně známým světem kolem zavládl zákon džungle, zákon silnějšího, v němž se vytratily všechny duchovní zásady starých mistrů filozofie. Cítil to všechno jako břemeno, s nímž se musí vypořádat.

Ale ten úkol byl nad jeho síly.

* * *

Trubka na ulici ohlásila svým radostným tónem, že už je čas navrátit se z krytů.

Petr do krytu nešel, stejně jako jejich soused o patro výše. Ten nervózně přecházel po pokoji a jeho kroky odměřovaly čas, než se mu navrátí z války jeho nezvěstný syn. Očekával ho marně už několik měsíců.

Petr zaslechl také hlasy nájemníků domu, kteří se vraceli ze sklepního krytu. Vnímal, jak je společně prožité chvíle strachu sblížily a jak se mezi nimi uvolnilo napětí. Byli k sobě náhle mnohem přátelštější, ale sotva nebezpečí pominulo, vracelo se vše zase ke všednosti.

Vnímal to velice citlivě a rostla v něm nedůvěra k tomuto stavu věcí a pocitů. Naplňovala ho láska k umění a věděl, jaké rajské stavy může v duši probouzet dokonale namalovaný obraz či krásně složená hudba. Probouzejí v duši mír a harmonii.

Připadal si jako lehoučké chmýří pampelišky, které pod vlivem těchto opojných věcí stoupá vzhůru ke slunci, aby bylo strženo vichrem probuzených poblouzněných smyslů a sraženo zpět k syrové zemi.

Jako mladá, kvetoucí jabloň spálená mrazem se chovala Petrova duše. Cítil kdesi v hlubině svého nitra trýznivý pocit prázdna a ten ho srážel z výšek bláhového naivismu. Nejprve se s rozletem mládí věnoval každé nové myšlence či moudrosti, kterou nalezl na stránkách knih, ale vždy se znovu zarazil. Hledal ustavičně, jak to mívají ve zvyku mladíci jeho věku, smysl života, ale nalézal jen krátká poblouznění smyslů a drtivou tíhu reality. Nadevše se před jeho duchovním zrakem zaskvěla hebká, v němém úžasu pootevřená dívčí ústa a on v sobě pociťoval horečnou touhu přitisknout na ně své planoucí rty.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Digesty světových autorů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.