SKONĚPÁDY

Miroslav Jandovský

Copyright© 2013 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2000 by Miroslav Jandovský

Copyright© 2013 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-010-6 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-011-3 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-012-0 (PDF na CD)

UDÁLOST, KTERÁ NEZŮSTALA LIDEM V PAMĚTI, ALE PŘEDCHÁZELA NAŠEMU PŘÍBĚHU

Kapitola 1

ŽIVOT MILUJI PROTO, ŽE NEZNÁM NIC LEPŠÍHO.

Kapitola 2

KDYŽ JDE O ŽIVOT, JDE TÉMĚŘ O VŠECHNO

Kapitola 3

NENÍ ÚNIKU Z TOHOTO STOLETÍ.

Kapitola 4

POKORA JE DCERA BOLESTI.

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

UDÁLOST, KTERÁ NEZŮSTALA LIDEM V PAMĚTI, ALE PŘEDCHÁZELA NAŠEMU PŘÍBĚHU

Jeli už dva dny na sever hornatou krajinou. Byla zima, mráz pálil do tváře, lezl do rukávů. Co chvíli velitel přikázal slézt s koně a třít zvířatům boky, břicha. Muži se zahřáli pohybem a znova nasedali koním na hřbety.

Odpoledne se nebe zatáhlo, začalo sněžit. Vítr se hnal lesními průseky, údolími mezi stráněmi a sníh jezdce bodal do očí, bránil v rozhledu. Seskupení se měnilo, řada se srazila. Clona sněhu zkrátila rozhled a zmenšila doslech. Terén nutil desítku zrušit obvyklé seskupení. Přední a zadní jeli za sebou, jen si hlídali svoji stranu a uhýbali šlehajícím větvím.

Ogur se jako levý zadní držel na půl délky od boku pravého. Tělem vnímal rytmus pohybu svého koně. Koňův pohyb přecházel do jeho těla a tělo na něj samo odpovídalo. Mohl v sedle spát a v podvědomí věděl, co se kolem děje. Oko a sluch jeho koně byly Ogurovými smysly. Ogurův život byl omezen na levou stranu, odkud mohla přijít nepřítelova zteč, a na proměnlivý pohyb koňského kroku.

Kůň byl Ogurův život. Bez koně v této cizí zemi nemohl přežít ani den. Zastihnout pěšího, osamělého Tatara, bylo touhou všech mužů v zemích ležících po obou stranách Dunaje.

Od dětství byl Ogur veden k úctě k předkům, k otci a k úctě ke koni. Kůň byl doklad vážnosti jezdce. Kůň byl pohyb, kůň byla síla, kůň byla jistota. Na koni bylo lze překonat dálky, o nichž se staříkům v chatrčích ani nesnilo. Před ním prchali pěší, s koně se stínaly hlavy a nabodávaly plece zavšivených běhatců, jimiž jízdní pohrdali nejen proto, že byli cizí, že nerozuměli jejich řeči, ale proto, že neměli koně.

Když se Ogur dostal mezi jízdní, věděl, že se rázem stal nejváženějším mezi svými.

Být jízdní je služba. To jsou rány bičem, které pálí stejně jízdního jako pasáka ovcí. Být jízdní je rozbolavělé tělo a především to je dočasu. Mezi jízdními nebylo starců. Kam mizeli Ogura nikdy nezajímalo. Prostě to bylo tak. Kdo v boji spadl s koně, ten už ho podruhé koleny nesevřel.

Teď Ogura pálil mráz, v pravé ruce ho záblo kopí a jeho smysly vnímaly vlnění koňského těla a obrysy houští po levici. Jel jako bez ducha, uspaný monotónností jízdy podvědomě uhýbal překážkám.

Z šera sněhové clony vystoupil zadek koně. Skupina stála. Ogur natočil koně do protisměru a sledoval smrákající se rozsedlinu strání, které se za ním měnily v příkré údolí. Pravý přední stál na místě a čekal na rozhodnutí. Levý zajišťoval pár délek vpředu. Velitel si vybral pravou stranu, vrátil písknutím levého předního a desítka pokračovala v cestě.

Nejeli dlouho, když se terén začal svažovat. Ogur to bral jako naději v tomhle mizerném putování. Až se dostanou do roviny, dají se na východ. Tam jsou někde jejich ležení. Tam je teplé jídlo, tam se vyspí do sytosti.

Když ho jízda uspávala, když se nic nedělo, draly se mu na mysl podobné představy. Musel se ošít v sedle, aby jazyku zabránil dát najevo, na co myslí. Narovnal se a pozorně se zahleděl do údolí. Jeli po cestě upravené lidskýma rukama. Nebylo třeba obcházet kameny, padlé kmeny ležely souběžně s cestou. Kůň šel bezpečně po tvrdé, kýmsi uchozené cestě.

Blízko jsou lidé. Bude seno pro koně a jídlo pro jezdce. Budou mrtví a bude nářek živých. Tyto představy Ogura neznepokojovaly. Naopak, těšil se na vzrušení z boje. Žít neznamená umírat. Zabít při tažení byla jízdního povinnost, byla to čest. Dávno, patrně nikdy, zabíjených nelitoval. Měl své poslání, které mu kladli na srdce. Zabij, abys žil, zabij pro slávu velkého Kül-Tedžina.

Mezi našimi se už dávno šířily hlasy, že Kül-Tedžin nežije, že odešel mezi duchy, ale nikdo to neřekl nahlas, a taky proč se ptát? Jízdní patří ke své desítce, kde je velitel hlavou i rukou. Kül-Tedžinův hlas je jeho hlas. Proto Ogur věřil ve svého velitele a oddanost Kül-Tedžinovi projevoval poslušností veliteli.

Ogurovy ospalé úvahy přerušilo výstražné zaječení pravého, který prudce vyrazil dopředu. Ogur zvedl ruce, aby pobídl koně, kůň však vydal krátký naříkavý zvuk a klesl na kolena. Ogur se pustil otěží a bezpečně roloval ve sněhu. Nepadnout na bok, zlomil by se luk! Pustit oštěp a držet v ruce nůž!.

Když se zastavil, byl připraven k boji. Odplazil se za kryt stromu a hledal příčinu koňova pádu. Byl to šíp. Téměř celý vězel v boku jeho koně. Přišel zprava, bez výstrahy. Vpravo byla vývrať a ticho. Nikde se nic nehnulo. K Ogurovi jenom doléhal dusot koní jeho druhů.

Podle toho, jak šíp vězel hluboko, byl vystřelen buď z blízka, nebo velkou silou. Kryt za stromem, hledal Ogur řešení. Kopí dostanu. Leželo pět kroků stranou. Na koni je brašna s jídlem.

Plížil se sněhem. Bez námahy se dostal ke kopí. Útočník čekal. Kůň ležel na boku a zvedal hlavu. Z rány se valila krev a tuhla v mrazu. Obláček páry stoupal z ježaté srsti zvířete.

V holé pěsti nůž, plížil se Ogur ke koni. Přeťal mu krční tepnu. Skryt za jeho tělem nadzvedl mu hlavu a ránu, kterou otevřel, obrátil k sobě.

Ať síla koně přejde do mne!

Držel nad sebou zmítající se hlavu. Krev mu tekla po tváři, pil ji krátkými, lačnými doušky. V tu chvíli pleskl do krku koně další šíp. Ogur nečekal, až střelec nasadí a zamíří, s kopím v ruce vyběhl do lesa. Prudkým během se vydal na svou pouť pěšího.

Běžel, dech se mu rychle krátil, kopí v ruce překáželo. Ta zvláštní lehkost těla! Měl pocit, že běží bos. Teprve teď, když neslyšel zvuky smrtelného zápasu svého koně, si začal uvědomovat bídu svého postavení.

Zastavil se. Nikdo za ním nejde. Ten tam sedí ve sněhu a kouká, napíná sluch. Pak začne místo obcházet v kruhu a vydá se za ním. Oba mají stejný strach. Střelec je ovšem ve výhodě, zná to tu. Ogur shrnul hrst sněhu a rozetřel si ho po tváři. Dýchal hluboce, lačně nasával vzduch, jako by s ním mělo do jeho těla vniknout řešení.

S jistotou věděl dvě věci. Že ho jeho druhové opustili. Jestliže pravý zadní, který střežil bezpečnost desítky zprava, viděl, že jeho kůň padl, a toho si všimnout musel, pak skupina jela dál. V lese a mezi stráněmi se nemohla vystavovat riziku boje. V lese se na koních bojovat nedá.

Ohlížel se do stínů tetelících se sněhových vloček a vykročil za svými druhy. Posmrkával lítostí. On vlastně už padl. Byl zdolán nepřítelem. Často o tom mluvili, i když jenom šeptem, aby nikdo třetí neslyšel. V jejich desítce už chyběli dva jízdní. Také padli. Jenže jiné je o tom mluvit, a jiné je to zažít.

Obětují za něj, za mrtvého živého, jen co se zastaví a v bezpečí se připraví na noc. To bylo druhé zjištění. Neměl naději na život. Bez jídla a bez tepla koně zmrzne. Nebo ho dostanou a s radostí zabijí. Byl v cizí zemi. Nikdo ho nezval. Zabíjel na potkání, loupil a znásilňoval ženy. Musí umřít. Bez koně není života pro jízdního.

Stopy jeho druhů ukazovaly na cval. Jeli tak rychle, jak to kličkující cesta umožňovala. Dal se také do běhu. Pohyb ho s nimi spojoval. Snad někde zastavili, snad počkají, snad mu poradí co a jak.

Jenže, co s ním? Pěšec je jízdnímu na překážku. Pouze v bitvách, kde vojsko stojí čelo proti čelu, je jízdní s pěším spojen úkolem. Tady v cizí zemi, kde desítka bloudí a hledá své druhy, je pěší jízdnímu na obtíž.

V tomto zjištění byla jistota. Jeho desítka už měla jenom sedm koní. Své druhy nemůže ohrožovat svou nepohyblivostí. Snad někde přečká zimu. Musí jít na sever, do rovin a pak na východ.

Přestalo sněžit a Ogur měl dojem, že se krajina začíná rozestupovat. Mraky byly nízko a do lesa proudila tma. Vlezl do houští. Chtěl počkat a zjistit, zda ho někdo sleduje. Seděl, připravený ke skoku, v zeboucí ruce dlouhý nůž, kopí u nohy. Čekat v záloze bylo lepší než utíkat. V tom nekonečném prostoru nejistoty chtěl alespoň něco vědět určitě, co mu přizná naději.

V jeho stopách nikdo nešel.

Vystřelil na něj šíp lovec, který střílel na posledního, protože věděl, že ostatní odjedou a nebudou s ním křížit zbraně?

Ogur teď proklínal náhodu, to, že velitel zvolil právě tuhle cestu, proklínal lovce, který vystrčil hlavu a luk z houští a zasáhl právě jeho koně. Proč ne pravého zadního, kterého měl blíž?

Tma se chystala rychle spadnout. Ogur se vydrápal do stráně, která se zde nad úvozem nízce týčila. Opatrně vyčkával a sledoval okolní les, pohyb opožděných ptáků a zvuky lesa. Přitom nalámal větve, natahal je pod převis spodních větví rozložitého smrku.

Sníh mu padal za krk a zábl, chvíli trvalo, než si udělal hnízdo jako jezevec. Když s tím byl hotov, odešel stranou na výhled a pozoroval okolí. Jeho stopy byly vidět i v šeru, které houstlo. Počkal, až padla tma, až když měl jistotu, že nemůže být objeven, vlezl do hnízda, aby vyčkal rána.

Venku nechal luk a kopí prostrčil hromadou sněhu do nory, aby ho spojovalo s okolním světem a bylo důkazem zlým silám, že se nevzdává.

Až dosud za něj rozhodoval vždy někdo druhý. Když byl teď ponechán sám sobě, cítil, že se rozhodl špatně. Zbytečně utekl z místa pádu. Neměl přece co ztratit. Měl počkat a protivníka přemoci v boji. Udělal hloupou chybu. Proč se jen zachoval tak zbrkle? Má teď slídit v okolí a hledat toho, kterého už dávno mohl poslat do tmy za svým koněm? Nebo měl počkat a nechat se střelcem dovést k jeho lidem? Kdo ví, co by se dělo. Jenže Ogur nebyl lovec, nebyl zvyklý v záloze čekat na kořist.

Co s lukem? Běžel s ním celou cestu jenom proto, že bojovník má luk. Šípy zůstaly v toulci na sedle. Vozit šípy v toulci na sedle bylo trestáno deseti ranami bičem. Teď by Ogur rád držel deset ran, jen kdyby měl plný toulec.

Schoulen na pravém boku naslouchal hučení větru. Snažil se pochopit své postavení. Na spaní ve sněhu byl zvyklý. Chyběla mu pokrývka. Ale ani to nebylo zvláštní. Nové bylo to, že byl sám, že byl sám na cestě bez koně. Byl bez koně a bez naděje. Před očima se mu začaly objevovat obrazy nočních hlídek. S lítostí myslel na bezpečí desítky, ve které má každý svoje místo.

Často měnil polohu. Na boku se vydržet nedalo. Z větví pod ním do těla pronikal chlad a celé tělo svírala zima. Hnízdo bylo malé. Obrátil se na druhý bok a nohama prošlápl do sněhové závěje. Přečkat do rána a nezmrznout. To znamená, že nesmí usnout.

Sedl si a skrčil se do kozelce. Tak je vázali ve stepi, když nebyl blízko nich strom. Bič trhal kůži a krev tekla až do bot. Myslel na to a dlaní upevňoval sypké stěny svého přechodného příbytku. Dýchal si na ruce a chvílemi tiše skučel. Pil jsem krev svého koně, jeho síla přešla do mého těla! Spolu se zimou se jeho tělem roztahoval strach. Nepoznaný strach z opuštěnosti a z neznáma, z beznaděje, strach ze smrti.

Říkávali, že když jízdní padne, že žije dál. Jak může mrtvý dál žít? Až dosud si tuto otázku nepřipustil. Žil, seděl na koni a měl jistotu. Teď, bez koně, je už vlastně mrtvý. I když ještě žije. V ponížení a ve strachu. Jenže takhle to nebylo. Mrtvý, úplně mrtvý, třeba bez hlavy – a žije dál. Jak? Kde? Viděl padlé jízdní, které trhali vlci. Ti také žili dál?

Tyhle myšlenky mu nedaly pokoj a ani naději na klidný zbytek noci. Když ho přemohla dřímota, byl stále ve střehu. Odpočívala jenom část jeho bytosti, ta druhá pohybovala údy a střehla zvuky okolního lesa.

Ještě nezačalo svítat, když byl na nohou. Zima jím třásla a usoudil, že je lépe být venku z tohoto ledového hrobu. Rozhrnul větve a rozhlédl se do mrazivého rána. Vítr odehnal mraky a utichl. Nebe bylo jako pole plné třpytivého kamení. Uprostřed se táhla široká brázda půlnočním směrem. Jako když arat zryje pláň a odkryje pruh svítivého pokladu. Hvězdy byly studené cizotou a dálkou.

Vylezl z houští a dlouho rozháněl krev po jejích cestách v šlachovitém těle. Vzdychl, celé tělo ho bolelo, nohy odmítaly sloužit, břicho ho kousalo hladem. Malátnost přemohl vůlí. Cvakaje zuby se chopil luku a kopí. Umrzlé závěje sněhu teď nevydávaly žádnou stopu, jen ta jeho mu zůstávala věrná. Sníh vrzal pod nohama, paže dál dělaly krouživé pohyby ve snaze dát tělu teplo.

Když se východ začal barvit sluncem, byl už hodně daleko od svého dočasného úkrytu. Volil cestu, jako by jel na koni. Obhlížel pátravě okolí a usuzoval, jakou cestou se dala desítka.

S rodícím se dnem vstal i vítr, na volných plochách vytvářel jazyky návějí, cloumal holými větvemi bříz a olší. Les řídl, celé plochy holin vystupovaly do šera nového dne jako strašidelná prázdnota. Místy vylézala ze sněhu dlouhá lesní tráva, teď žlutavě hnědá. Ogur si urval chomáč a dal ho do úst. Jeho kůň by jí asi pohrdl. Vždycky se našlo seno v ohradě nucených hostitelů. Jenže Ogur byl pěší a neměl na vybranou. Žvýkal i větvičky olše. Drtil bílé, suché dřevo v zubech a vyplivoval rozžvýkanou kaši. Posléze však přenechal tělu a jeho vlezlému hladu, aby se posílilo tou stravou králíků a zvěře.

Slunce konečně zaplavilo krajinu studeným ohněm. Nebe mělo světle modrou, spíš modrozelenou barvu a Ogur, posedávaje na vývratech, srovnával výšku slunce se vzdáleností své denní pouti.

Šel teď plochou krajinou s dlouhými holinami luk a požářišť, mokřadel a bahnisek, teď zpevněných mrazivým škraloupem. Lidé zde však museli žít. Les byl vypálený, snad zde byli pastevci, na jejich stopu však zatím nenarazil. Ani stopy svých druhů nenašel. Noční vítr a sníh dokonale skryly jejich znamení. Když mu slunce stálo nad hlavou, objevil zpola zavátý koňský trus. Zvedl ten doklad přítomnosti svých druhů. Poznal bezpečně, že zde byli už včera, že před ním jsou den cesty. Šel však v jejich stopách a to mu dodalo sílu.

Nohy ho bolely. Nebyly zvyklé na chůzi, boty měl upravené pro jízdu. Cítil pálivou bolest v chodidlech. Ulevoval si tak, že našlapoval středem chodidla na výstupky cesty, na zmrzlé hrbolky a větve. V jednu chvíli si zul botu a zkoumal chodidlo. Měnilo tvar. Noha se zaoblila, pod žlutou kůží se modral otok. S povzdechem si natáhl botu a šel dál. Co se ještě přidá? Když je jízdní zbaven koně, čekají ho největší strasti a uleví si jen na konci cesty.

Nejednou se u ohně vypravovaly historky o pěších jízdních. Všechny končily smrtí, kterou předcházely trýzně a muka. Proto se každý jízdní snažil co nejvíce chránit koně. V seči i cestou. Když zastavili, nejdřív byl ošetřen kůň, nebylo-li co jíst, kůň musel dostat vždycky.

Slunce ho teď oslňovalo a v závětří příjemně hřálo. Usednout a nechat se jím zahřívat. Malátnou únavu nechat propouštět tělem a dát jí odejít s dechem spáče. Málem podlehl pokušení, ale nejistota a prázdnota okolí ho přinutily vydat se dál na cestu.

Šel, díval se pod nohy a jenom sluchem sledoval okolí. Náhle si uvědomil, že mu něco už chvíli hlásí nebezpečí. Zbrkle se vrhl do sněhu pod spletence větví. Prudce dýchal otevřenými ústy a vyhlížel mezi stromy. Nevěděl, proč tak jedná, co ho k tomu přimělo. Věděl však, že něco je ve vzduchu.

V okolí se nic nezměnilo. Nad holinami, křovím i nad lesem létaly vrány. Krajina už dávno připomínala lidskou práci. Musel na lidi narazit. Když teď uvažoval, proč skočil do křoví, usoudil, že to byl lidský hlas, který ho k tomu přiměl. Někdo někde v okolí vykřikl. Byli tu lidé a hlasitě se domlouvali.

Postupovat dál mohl jenom v příšeří stromového porostu. Jestli tu však byli lidé, bylo tu i něco k jídlu.

Opatrně se plížil vpřed. Předem si vyhlížel místa pro úkryt a z nich vždy dlouho pozoroval smrčiny, holiny a závěje před sebou, než se vydal k další překážce, která ho měla krýt.

Zvuky přicházely z levé strany. Teď je přesně rozlišoval. Volání a údery sekery. Na něčem pracovali a domlouvali se křikem.

Za chvíli stromy ustoupily a Ogur z křoví vyhlédl do volné krajiny. Několik desítek délek před ním bylo několik hrazených podzemnic. Za nimi další stavení, postavená už nad zemí z hrubých klád obepnutých houžvemi. Černaly se tam ohořelé trámy spáleniště. Včera zde byla jeho desítka. Ti, kteří před ní prchli, proklínajíce marnou práci s vršením hradby, se vrátili, aby obnovili, co ještě obnovit šlo. Měli sekery. Bylo tam několik mužů schopných práce a boje.

Proč nespálili všechna stavení? Nikdo už nekladl odpor? Nebo kladl odpor silou, kterou se nepodařilo přemoci? Ogur si z paměti vybavoval podobné situace, kterých bylo na jejich tažení mnoho.

Blízkost lidí v něm vzbudila touhu po jídle a po odpočinku. Musí se najíst. Počká na noc, pak zaútočí na spící v druhé chatrči. Ti z vypáleného stavení budou spát v tom, které zůstalo. Může on, samotný, vyzbrojený nožem a kopím, s nepotřebným lukem na plecích, dobýt stavení hájené několika muži zvyklými pracovat se sekerou?

Počká na noc a uvidí.

Vykročil stranou do lesa rozhodnut najít vhodný úkryt. Teď mu dělaly starost stopy, které za sebou nechával. Jestli je oni objeví, budou na stráži. Když táhla krajem desítka, šla za ní vždy zoufalá nenávist a odhodlání. Kdo z nich by zůstal pozadu, ten by se mezi ostatní nevrátil. Přepadali je ze zálohy a nemilosrdně pobíjeli. Vesničané nebyli bezbranní. Měli zkušenost lovců. Měli sekery a kosy, jimiž párali koním břicha.

Až najdou jeho stopu, půjdou za ní jako vlci.

Zima jím opět třásla. Nemá naději na únik. Sotva se vleče, bolest nohou se stupňuje, malátný hlady nemá sílu se ve sněhu pohybovat rychleji. Hladovět byl přece zvyklý. Na koni a v těsném kruhu desítky ho však síly neopouštěly tak rychle jako teď. Zdálo se mu, že z něj síly musejí někudy unikat. Dělalo mu to starost. Teď, když se blíží střetnutí s lidmi, musí být silný a odolný.

Tak byl zaměstnán starostmi o své vyhlídky, ohlížením se zpět, že si nevšiml člověka, který šel proti němu. Zarazil se, až když byli pár kroků od sebe. Lekli se oba. Ogur už neměl čas hledat úkryt, jen napřáhl paži a vykročil, aby dal hodu sílu pevného záporu. V tu chvíli měl srdce v hrdle a v mozku bílou mlhu. Viděl jen mladíka sotva ochmýřeného, jeho strachem rozšířené oči, naprázdno lapající ústa. Něco nesl v ruce. Pustil věc do sněhu a s rukama od těla se pomalu otočil bokem k Ogurovi. Když nemotorně vyběhl, Ogur hodil. Sílu, která mu zbyla, vložil do hodu. Kopí proklálo mladíkova záda pod pravou lopatkou. S chrčením ležel ve sněhu a ryl kolem sebe rukama. Otočil se na bok a sevřel hrot kopí, který mu vpředu vylezl z kabátce.

Zase smrt. Ogur ji nechtěl. Musel však zabít, neviděl jinou možnost. Nikdy předtím neviděl umírat takhle bezmocně. Kůň běží dál, co po něm a za ním zůstalo, jezdec nevidí, to se už nepřipomíná. Tady, u jeho nohou, volal umírající jedno slovo. Opakoval je, s krvavou pěnou mu vycházelo z úst. Ogur od něho zvedl oči. Pár kroků stranou se k sobě tiskly dvě děti. V hrůze zíraly na muže na cestě. Když zahlédly Ogurův pohled, daly se na úprk. Jedno začalo hlasitě křičet. Pronásledovat je nemělo smysl. Z levé strany už přišla na volání odpověď. Půjdou dětem naproti. Křik věštil smrt. Ogurovi i těm druhým neznámým, kterým byl určen.

Vyrval kopí z těla své oběti a horečně se rozhlédl. Kam utéci? Půjdou za ním. Znají kraj a vědí, ze stop vyčtou, jaké překážky bude muset překonat. Je jako srnec obklíčený vlky.

Strhl s plecí luk a vtiskl ho do sněhu vedle umírajícího. Byl to tvar luku, který jasně říkal, komu patří. Ať vědí, s kým budou jednat. Ať vědí, že má zbraň, ze které jde strach. Strach jim bude svazovat nohy. Strach z minulé noci, strach z budoucích nocí. Copak vědí, že je sám? Že za ním už nikdo nejde? Ať jen se dají po jeho stopě se zadky strachem staženými.

Rozběhl se. Všechnu sílu dal do běhu řídkým porostem. Cesta vedla do mírného vrchu. Musí mít rozhled. Musí na své pronásledovatele vidět. Když se dostal z křovin planiny k dalšímu lesnímu porostu, zastavil se. Slunce bylo nízko nad obzorem a svítilo mu do očí. V dálce viděl pohyb. V místech, která prošel, se pohybovaly tři postavy.

Zbyla mu poslední možnost. Počkal, až se pronásledovatelé přiblíží na doslech, pak nabral dech do plic, a co měl sil, zaječel bojový pokřik jízdních. Ryk mu zvedl husí kůži po celém těle a zatočila se mu hlava. Jeho pronásledovatelé se zarazili a schovali se v křoví. Půjdou dál, nebo se vrátí? Včera museli podobný jekot slyšet. Museli vědět, co následovalo.

Proplétal se křovím. Když slunce zmizelo v mracích západu, udělal poslední pokus. Vyzkouší rysí léčku.

Zamířil k příhodnému místu, k hustému mlází, chvíli šel podél houštiny a pak se oklikou vrátil. Obešel hustý podrost, prodral se jehličím a vrátil se ke své stopě. Byl sotva jednu délku od ní. Ten, kdo za ním půjde, mine ho na dosah kopí.

Urovnal sníh pod sebou, nalámal větve a čekal. Upíral zrak do tmícího se kraje. Nikde se nic nepohnulo. Občas se ozval pták, zvuky lesa, tak důvěrně známé, mu teď nedávaly klid.

Přijdou? Když přijdou, nechá je přejít. Jednoho dostane kopím, druhého nožem. Třetí dostane jeho. Jestli nebudou znalí boje, dostane všechny tři. Jenže se sotva vleče. Pochod do vrchu ho vyčerpal.

Seděl a nabíral síly. Jak se upřeně díval do šera, dělaly se mu před očima mžitky. Když padla noc, měl jistotu, že za ním nejdou. Báli se léčky. Báli se jeho křiku. Pil krev svého koně!

Ti teď sedí v chatrči a naříkají nad dalším mrtvým. Obětují svým bohům za něj i za sebe. Rozdělili si stráže a nebudou celou noc strachem spát. Ráno se uvidí. Ráno se třeba za ním vydají, aby další noci měli klidné. Nebo si řeknou, co bylo, bylo – a nebudou se starat?

Roztřásla ho zima. V běhu se zapotil, teď jím lomcoval chlad. Z lesa stoupala pára. Divil se tomu. Mrzlo, zdálo se však, že méně než včera. Těžce se opíral o kopí a klestil si cestu mlázím. Když se dostal do vysokého lesa, šlo se mu lépe. Jen být co nejdál od lidí, kteří chtějí jeho krev.

Špičatou čapku si stáhl přes oči, aby si je nezranil o větve, cestu vpřed hledal hmatem. Zastavoval se, aby se ujistil o směru a aby si odpočinul. Nohy ho bolely. Minulé nebezpečí zakrylo jeho tělesné trýzně, ty se teď v plné síle přihlásily.

Ten chlapec na cestě! Krvavý sníh a neustále se opakující slovo. Proč ho zabil? Podobnou otázku si dříve nepoložil. Byl by směšný, jeho druhové by jím opovrhovali. Vyhnali by ho z desítky.

Kdyby nechal chlapce jít, bylo by se něco změnilo na jeho osudu? Stejně by za ním šli, stejně by se lekli jeho křiku.

Báli by se ho, kdyby nezabil?

Nebáli. Dobře se stalo, že ten druhý na sněhu zemřel.

Neznámý pocit, který se mu plíživě dral do podvědomí, byl zapuzen. Je správné zabíjet, chceme-li žít. Ve smrti je život. Budu žít i po smrti.

Už po kolikáté se mu na mysl přikradla tato otázka. Žije ten mrtvý? Nežije. Žil bych, kdybych ležel na jeho místě?

S hlavou plnou nejistoty šmátral po stromech. Jít dál nemá smysl. Zabloudí, ztratí směr. Nebe se zatáhlo, hvězdy zmizely. Sotva tušil, kde jsou koruny stromů.

Podle hmatu zjistil, že se dere nějakým výmolem. Už dávno měl najít místo na noc. Dřív, než padla tak hustá tma. Co bude dál? Zmrzne. Usne únavou a dostanou ho vlci. Za celý den neviděl jejich stopu.

Vyhrabal si noru v nízkém podrostu. Nalámal a nožem nařezal větve, po paměti v okolí udusal sníh a schoulil se k odpočinku. Nevěděl, že začalo sněžit a že sníh zahlazuje jeho stopy. Naříkal ve spánku, mnul si mrznoucí údy, obracel prochladlé části těla ve snaze vyhnout se ledové zemi. Zdálo se mu, že mu zblízka dýchá do tváře vlk. Teplo jeho dechu Ogura rozpalovalo a on si nebyl jist, zda se vlka bojí. Potřeboval teplo, jenže teplo od vlka? Procitl a cítil, že ho rozpaluje horko a současně roztřásá zima.

Vešla do mne nemoc. Rezignovaně nabral sníh do dlaně a rozetřel si ho po tváři.

Konec. Smrti bez koně neujdeš. Nedobijí-li tě lidé, zemřeš na horkost a na zimnici.

Les byl stále tmavý. Přestalo sněžit. Ogur odhadl, že brzy začne svítat. Kam jít? Proč vůbec někam jít? Proč se ještě někam drát s bolavýma nohama, s namrzlýma rukama a s rozpálenou hlavou? Nejlépe zůstat a počkat na vlky. Ti jediní mne bezpečně najdou. Na ty neplatí znamení luku ve sněhu.

Zvedl se a dál se táhl sněhem, směrem, kde tušil východ slunce. Kopí mu sloužilo za hůl. Choulil se do sebe v klamavé důvěře, že udrží zbytky tepla, které mu dávala horečka. Musí dojít k lidem. Tam je život. Jak ho však uchová, netušil. Touha po životě ho nutila jít za lidmi.

Když se rozednívalo, naděje, které si za tmy střádal, se rozešly. Vše bylo studené a cizí. Mraky se táhly při zemi, po včerejším slunci nebylo stopy. Chvílemi sněžilo, vítr honil sněhové vločky a bodal jimi do Ogurových namrzlých tváří.

Šel, jako jde mezek za vodičem. Nedíval se, kam jde. Pokud jdu, žiji. Budu žít i po smrti, ale než umřu... Smrt se mu zdála být snadná, mžik oka a je tu. Jenže žít je těžké, nesmírně těžké. Únava celého těla, namrzlé údy, řezavá bolest nohou, svíravá malátnost hladu, třeštící hlava, to vše je život. Smrt je spánek bez bolesti. Jenže také bez probuzení, bez radosti z pohybu, bez rychlého koňského kroku, bez teplého jídla a bez ženského smíchu.

Chtělo se mu lehnout do sněhu a spát. Vždycky však vstal a šel dál.

V jednu chvíli ucítil kouř. Den byl asi v polovině své cesty. Ogur nebyl s to odhadnout, jak je daleko od vypáleného stavení. Určitě byli blízko lidé, kteří o něm dosud nevěděli.

Naděje mu vrátila síly. Rázem byl krok pružnější, hlava se vymanila z mlhy mrákot. Nasával vzduch, aby našel směr. Začal se krýt, postupoval opatrně. Dlouho nemohl hledané najít. Teprve když přišel ke kraji lesa, uviděl mezi stromy černající se ohradu, nad ní se vznášející kouř.

Třásl se vzrušením. Tady najde život.

Chatrč vidět nebylo, stála za hradbou z přitesaných kmenů. Jistě ji stavělo několik generací zdejších usedlíků, kteří měli zkušenost s nájezdníky. Kůly byly zasazeny do země, zakončeny špicí napovídaly, že ztéci je musí být obtížné.

Ogur vnikl do křoví nejblíže domu a vyčkával. Nedělo se nic. Zpoza hradby občas zazněly hlasy. Zavytí psa. Poznal však, že stavení obývá několik mužů a žen. Přesně však nemohl určit kolik. Nikdo nevyšel ven, neměl k tomu důvod. Vše, co potřebovali k životu, měli za hradbou.

Uvažoval, zda lidé za hradbou žijí s dobytkem v jedné místnosti. Kdyby byl dobytek zvlášť, měl by větší naději. Představoval si, že vnikne do chléva, schová se a v teple a ve tmě rozváží co a jak dál. Vzpomínal, co v poslední době viděl v chatrčích zdejšího lidu. Jeho rozhodnutí bylo jasné. Dostat se dovnitř ohrady a zachovat se podle okolností.

Hradbu teď sledoval žádostivýma očima, netrpělivost mu procházela tělem jako třesavka. Čas plynul, sníh na Ogurovi usedal, takže splynul s okolím a on se pořád nemohl přimět k jednání. Snad bude nejlépe počkat na večerní soumrak.

S přicházejícím večerem přišli dva muži. Přišli ze směru, kterým přišel Ogur. Měli zbraně a šlo s nimi nebezpečí. Roznášeli po kraji, po samotách roztroušených v lese, zprávu o Ogurovi. Možná, že i o jeho desítce. Snad pro ně byl Ogur větší nebezpečí než desítka, která krajem pouze projela. Ogur byl pěší, musel se stavět u lidí.

Rozhodl se rázem. Když si muži voláním a tlučením do dřeva vynutili vstup do ohrady, rozběhl se Ogur k hradbě. Zatím co budou všichni naslouchat hostům, pronikne dovnitř. Kulhal podél hradby a hledal místo, kde by ji mohl nejsnáze ztéci. Byla vyšší než jednu výšku muže. Oloupané kmeny nedávaly naději, že se na nich noha udrží. Když našel výstupek po suku, který byl asi ve výšce jeho prsou, přivázal na konec kopí řemen, přehodil jeho konec přes hradbu a udusal sníh, protože potřeboval tvrdý rozběh.

Pes za hradbou ho už vzal na vědomí. Neslo se odtud temné vrčení.

Byl to lovec, který neštěká, ale hned útočí. Bylo to lepší, než kdyby na Ogura čekal hlídač.

Dvakrát, třikrát se rozběhl, než se mu podařilo naskočit na suk. Všechnu sílu dal do švihu a už visel na špičatých hrotech hradby. Vytáhl se do pasu a dýchal otevřenými ústy. Lidi vidět nebylo. Z otvorů mezi kládami, které mohly být střílnami, a kde tušil světlo ohně, slyšel vzrušené hlasy. Vedle chatrče byl přístěnek pro zvířata a pro píci.

Lehl si na špičatá dřeva nedbaje, že si je bolestivě zaráží do těla a přitáhl k sobě kopí. Sundal řemen a očima hledal psa. Byl skrčený u hromady dřeva. Břichem se tiskl do sněhu a hlídal Ogurovy pohyby. Ten se oběma rukama držel konce kopí, namířil jeho hrot kolmo k zemi a padaje dovnitř ohrady smekl se plavným obloukem na zem. Ještě ani nestál na nohách, když se pes zvedl. Rozmetávaje sníh na všechny strany, hnal se vpřed. Ogur stačil pevně zaklesnout nohy do tvrdého podkladu, v pravé ruce sevřel konec kopí a druhou, daleko předpaženou, mířil proti běžícímu zvířeti. Když pes vyletěl do vzduchu, aby mu padl na prsa, Ogur prudce máchl kopím zpátky a vzápětí ho vší silou vrazil psovi do chřtánu. Levou rukou trhl vzhůru a pes, nabodnutý na kopí jako na rožeň, narazil na hradbu. Rychlost skoku, váha zvířete a páka Ogurovy zbraně vynesly psa téměř k okraji hrazení.

Jenže Ogur už neměl sílu psa přehodit. Vrávoral pod jeho tíhou, až ho konečně přesunul za hradbu. Přepadl i s kopím. Ogur nedbal zvuků smrtelného zápasu a utíkal, téměř po čtyřech, k přístěnku.

Teď pozor, jde o všechno! Nůž do ruky a pomalu otevřít krytý otvor, kterým vyhazovali hnůj a vyváděli zvířata. Nehlučně odsunul stěnu spletenou z větví a prosmykl se dovnitř. Díval se do tmy. Když si zvykl, oddechl si. Vlevo stálo dobytče, neklidně přešlapovalo a začalo se pohybovat. Sunulo se zadkem do strany. Narazilo na dřevěnou stěnu, kde se hýbal další tvor. Mlaskavé zvuky stáje byly sice Ogurovi cizí, ale teď přátelské. Na pravé straně nahmatal jakési nářadí a tušil tam hromadu slámy a suchého listí. Vůně suché trávy na něho dolehla únavnou malátností. Zavrtat se do hromady a spát. Pud sebezáchovy a ostražitost štvaného ho přiměly prozkoumat chlév a zvážit situaci. Podél stěny chléva se prodral tam, kde tušil hromadu steliva, na jeho nejzazší stranu.

Ležet a nic nevědět. Usnout a zaspat hlad, únavu, smutek z osudu jízdního, který přišel o koně. Tělem mu teď procházel pocit úlevy provázený tím, že se mu postupně ohlašovaly všechny bolesti, které ho cestou trápily. Ztrátu koně cítil ve všech kostech, ve všech vláknech svalů a šlach, v útrobách dutých a bezmocně se hlásících o naplnění. Ať potravou, ať nadějí. Suché seno se nedalo žvýkat. Spánek dodá tělu sílu, až si odpočine, přijde na nápad, jak se dostat ze spárů blížícího se konce cesty.

Venku se ozval mužský hlas. Zněl pánovitě jedním slovem. Hledá psa. V Ogurovi se všechno zachvělo strachy. Psa najdou, najdou kopí a budou se ptát, jak se pes dostal ven. Na kopí jsou vyryty znaky štěstí v boji. Poznají, že se někde skrývá a budou ho hledat se sekerami v rukách. Především tady v chlévě.

Hlas se už neozval. Muž se asi ujistil, že se pes nějak dostal ven. Venku padal sníh a tma houstla. To Ogura uklidnilo. Dnes už psa nenajdou.

Jak může dlouho trvat, než na něj přijdou? Psa pustil z hlavy. Ráno budou krmit dobytek. Kam se skryje? Až se rozední, podívá se pod střechu chléva.

Do zavřených víček mu bušila krev. Úleva byla provázena vzdalující se a přibližující se ozvěnou únavného dne, která zaplavovala Ogurovy smysly. Stáj, svět kolem, jako by se smršťoval a opět do nekonečna rozestupoval. Omámeně vnímal okolí jakoby nepřímo. Cítil stepní vítr, vůni trav a teplo, s tím vším úzkost z dálky nekonečných prostor stepi. Nevěděl, zda se chvěje strachem, zimou, únavou nebo nemocí. Chtěl žít. Zdálo se mu, že slyší volat své druhy a jejich přítomnost dokládal tím, že si zraňoval ruce o drsné výstupky trámů, u nichž ležel. Jsem tady! Žiji! Jsem tady a modrá step je daleká a neskutečná.

S námahou skrčil nohy pod břicho. Unikající vědomí se mu vrátilo. Zabije prvního, který vejde. Bude to asi žena. Počká, někdo další pro ni musí přijít. I toho dostane jeho nůž, pak vyjde za ostatními. Tiše, jako rys, dostane všechny ze zálohy. Potom se konečně nají a vyspí. Ošetří své rány. Až se mu vrátí síly, půjde dál. Bude mít jídlo a sílu.

Z dálky podvědomí se k němu přikradla představa samoty, ticha cizího kraje, obcházené kouře vesnic a hloubka sněhových závějí.

A krev rozlitá ve sněhu a slova deroucí se z úst.

Násilím se vrátil zpátky.

Přijdou dojit krávu. Představa se mu neustále vracela jako hrozba. Hleděl do tmy a nevěděl, co se s ním děje. Jako by mu někdo klepal na rameno. Ze tmy se k němu vztahovala jakási ruka a on ji zmateně hledal kolem sebe.

Pak konečně pocítil úlevu. V kruzích ho obcházelo poznání. Dotýkalo se ho hebce jako sníh, jako stepní vítr. Teď věděl to, co bylo na dosah. Divil se té určitosti a samozřejmosti. Jízdní žijí i po smrti! Smál se a přes bolesti těla se najednou cítil být schopný překlenout ten kritický bod mezi smrtí a nesmrtelností. Tělem se mu rozběhla naděje. Smrt není zlá, jen život je těžký. A těžké je ho zachovat. Udržet život je povinností člověka.

Tyto představy se mu honily v hlavě jako stále jasnější obrazy. Horké čelo tiskl k studeným kládám stěny chléva, tělo balil do vláken trávy. Trávu měl rád. Bylo mu v ní teď dobře.

Venku se ozvaly hlasy. Mužský a ženský. Muž vešel první a světlo, které nesl, upevnil na stěnu chléva. Něco k ženě mluvil, ona mu popuzeně odpovídala. Chvíli rozmlouvali a pohybovali přitom nějakým nářadím. Ogur ležel bez dechu, tělem mu procházela třesavka.

Muž odešel. Vzápětí se vrátil a něco řekl. Žena vykřikla drsnou slabiku a muž prudce přirazil dveře. Bylo slyšet dupot dřeváků a pak už bylo ticho. To, co teď Ogur slyšel, byly crkavé zvuky dojeného mléka. Podle hlasu je mladá. Nebo alespoň mladší. Neslyšně se pohnul, aby ji uviděl. Nadzvedl tělo ke světlu a seno se ozvalo. Strnul. Crkot pokračoval. Žena byla pohroužena do práce a do hádky s mužem. Ogur setřásl únavu a zoufalost minulých dní, beznaděj svého osudu a celým tělem se chápal příležitosti. Nejlépe musí vyskočit a běžet. Dřív, než se stačí uleknout, budu u ní. Viděl její záda. Byla zahalena v šátku z hrubé ovčí vlny, skrčená netušila, co jí osud chystá. Když na ni zezadu skočil, strnula a pustila krávu i nádobu. Hmatem škrtiče jí sevřel ústa. Byla bez sebe leknutím, a když ji povalil na záda a uviděla jeho tvář, hrůzou ztratila vědomí.

Odtáhl ji, bezbrannou, dál od světla. Levou rukou jí dál svíral ústa a pravou jí trhal suknici. Ležel na ní bezmocně. Proč to děláš? V ní je naděje. V ní je to, co mi kůň vzal.

Když ucítil své tělo na jejím těle, dostal zoufalý strach, že zemře zbytečně a beznadějně. Pak přišla k sobě a začala se zuřivě bránit. Zesláblý hladem a strázní měl co dělat, aby ji udržel. Kousala ho do ruky a bušila do hlavy. Zpod dlaně se braly naléhavé zvuky sebeobrany. Musel ji drsně bránit. Byla jeho nadějí. Bránil ji před ní samou. Byl krutý. V krutosti byl svůj. Když pak ucítil, že se mu jeho záměr podaří, uvolnil sevření. Tu ji už nedržel za ústa, ale nedbaje nebezpečí, sevřel její ramena. Nebezpečí nebylo, jen vydržet, jen obstát v tomto běhu o život, v tomto posledním boji o život.

Když mu čísi ruka trhnutím zvrátila hlavu a když proud krve z jeho krku chrstl do tváře naříkající ženy, ukryté pod jeho tělem, věděl, že nezemře, že bude žít i po smrti.

Kapitola 1

ŽIVOT MILUJI PROTO, ŽE NEZNÁM NIC LEPŠÍHO.

Vítr hnal sníh proti jezdcům, ti skláněli hlavy ke koňským šíjím a dva z nich určitě proklínali rozhodnutí jet hned, všeho nechat a vyrazit se spěšnou zprávou. Za jak dlouho ji dostane Svatý otec v Římě, kde je teď jistě teplo, možná, že prší, Římané chodí jen tak lehce oděni, snad aby se neřeklo, mají teplé košile, ale nevědí nic o tom, co se děje na cestě z Čech. Pokud vůbec vědí, kde to je.

Kdyby už za nimi byly hraniční hvozdy, mohli by si výskat. Jsou na den cesty od pražského hradiště a už cestu ztratili. Jan z Chlumku byl bratry vybrán za průvodce, protože znal cestu, ale v tomhle počasí by mu musela svítit jasná hvězda, nejspíš betlémská, kterou by však bylo sotva vidět.

„Hej, zastav! Pane Jene, zastav! Vidíš přece, že bloudíme. Musíme někde přespat.“

Oriáš, mnich břevnovského kláštera, věděl, že má pravdu, ale kde mají nocovat? Nikde není živé duše. Břetislavovo knížectví jako by vymřelo. Někde kolem být lidé museli, ale hledej je ve vánici, když není vidět na krok. Ani cesta, která by je k lidem zavedla, nebyla. Vítr a mráz ji smazaly. Nebylo nic, jenom strach. Svíravá, vše prostupující a určující tíseň, kdy má člověk pocit, že je sám na světě.

„Máš pravdu, pane,“ křičel Jan. Vousy kolem úst měl bílé a tváře rudé mrazem. „Dej si pozor na nos, ať ti nenamrzne. V tomhle počasí se to stane snadno. Nedělám nic jiného, než hledám lidi. Ani po cestě už nepátrám. Až se vítr utiší, budu hledat polední stranu. Soudím, že vane od východu.“

Dál si Oriáš už jenom domýšlel, co Jan říkal. Nic neříkal. Sklonil hlavu a pobídl koně. Teď se všichni tři drželi u sebe. Za jiných okolností by si mohli vypravovat. Jan mluvil často o své vsi, do které vkládal četné naděje. Skýtala mu jistoty pozemského života. To mu Oriáš žertem vymlouval, protože jedinou jistotu člověku přináší upínání očí k nebesům. Co čekáš od páchnoucí tělesnosti a vratkosti životních osudů? Třetí vždy jenom mlčel. Mluvit mohl, jen když byl tázán.

Snad proto, že si nezatěžoval hlavu starostí, zda papež dostane zprávu a věrolomnosti českého knížete, snad proto, že nechával starost o směr cesty těm, kteří na jeho radu nečekali, rozhlížel se teď do stran, a když najednou vítr roztrhl sněhovou clonu, která se neustále valila proti nim, kolem nich, ze všech stran najednou, uviděl lidský příbytek. Jenom na zlomek času, ale to stačilo.

„Pane, tam!“ strčil do Oriášova ramena a ukazoval do masy vířícího sněhu.

„Co je?“ zařval Oriáš s nadějí v hlase.

Jan však pochopil a obrátil koně směrem, který sluha znovu ukázal. Rozestoupili se a jeli opatrně v řadě. Co kdyby chatrč minuli a sami se jeden druhému ztratili? Jan pro jistotu začal volat, aby lidé, pokud jsou poblíž, slyšeli a oni sami o sobě věděli. V křiku je naděje, pane Jene. Kdo křičí, někam směřuje.

Byla to zavátá zemnice. Z větrem umlácené krajiny koukal kus rákosím, větvemi a slámou kryté střechy a z otvoru v ní se kouřilo. S radostným křikem sestoupili s koní. Uvázali je na závětrné straně a hledali vchod do příbytku. Konečně ho našli spletený z větví a slámy. Kopancem jim Jan otevřel cestu. Proti nim vyrazil dým, jak je vítr předešel a zvedl z ohniště sloup jisker.

Vtrhli dovnitř a sotva se tam vešli. Byl tam jeden muž a v koutě dvě kozy. Lůžko ze slámy a z rákosí. Pocestní natáhli ruce k ohni, kolem kterého ten člověk poskakoval a zašlapával jiskry, které se rozlétly po místnosti.

Bída. Muž, spíš stařík, se přestal zabývat ohněm a ustrašeně se postavil ke stěně. Louč, upevněná ve skřipci zaraženém do hliněné podlahy, ukazovala vše, co bylo k vidění. Kdyby se sem měli vejít, musel by někdo pryč. Hromádka hadrů v koutě se pohnula a ukázala se ženská hlava.

„Ještě tu s tebou někdo je?“ zeptal se Jan zbytečně. Muž neodpovídal, jenom se ustrašeně díval z jednoho na druhého.

„Jsi hluchý?“

Mužský začal vydávat bekavé zvuky. Buď se bál, nebo nerozuměl.

„Komu patříš? Patříš k Čechům nebo k Doudlebům? Co koukáš? Chceš dostat přes hlavu? Komu patříš? Kdo je tvůj pán? Mluv, nebo tě praštím!“

„Z něj nedostaneš slovo. Vidíš, že je strachy bez sebe?“ řekl Oriáš a podíval se na sluhu, co kutí v koutě.

„Pane,“ vykřikl v tu chvíli sluha a rychle přistoupil k ohništi.

„Cos tam našel?“

„Pozor. Cítíte, jak smrdí?“

Na sluhovi bylo vidět zděšení. Rychle se tlačil k východu z chatrče.

„Co je tvé ženě?“ křikl Jan na starce.

„Padá z ní maso,“ hekl starý radostně. Pochopil, že se nevítaných hostů zbaví.

„To nám scházelo,“ křikl venku Jan do větru. „Zapálit mu tu peleš. Padá z ní maso. To nám scházelo.“

„Na koně.“ Počkal na sluhu, který ze střechy trhal slámu, stočil z nakradeného balíček a připoutal ho ke koňskému postroji. Nasedli a jeli. Někde tu musela být cesta, protože člověk hledá spojení s druhými lidmi a cesta je trvalý doklad lidského hledání sebe v druhých.

Jeli teď po jakémsi zlomu v terénu. Přivedl je k lesu a mezi stromy bylo vidět cestu dost širokou, aby vedle sebe mohli jet dva koně. Jenže cesta neměla konce. Několikrát se křížila s jinou cestou a naděje, že jednou skončí a přivede je k lidskému obydlí, ve kterém budou normální křesťanské poměry, kde bude dokonce i stůl, mizela ve tmě. Smrákalo se. Budou muset spát v lese. Nebylo to nezvyklé a za jiných okolností lepší než spát v zavšivené chatrči, plné pachu a nejistoty, zda se někdo nepokusí je ve spaní podříznout. Jan byl na nedostatek pohodlí zvyklý, ale Oriáš spával v posteli, a i když bylo jeho lůžko tvrdé, jeho klášter měl daleko do pohodlí klášterů vlašských, spal v čistotě a svízele cesty chápal jako nezbytnou podmínku pro vyšší úděl, který ho na jejím konci čeká.

V lese vítr tak silně nefoukal jako v rovině otevřené jeho síle. Sněžilo však pořád. Krajina se začínala měnit. Vysoký les se zaplnil masivní dubinou.

„Zastav, pane, podívám se, jestli se tu dá nocovat,“ řekl sluha Brkeš k Oriášovi. Oriáš vyčkávavě pohlédl na Jana. Nebyl si jistý, zda samostatné rozhodování sluhovo mu bude po chuti. Pán z Chlumku však neříkal nic. Zamračeně shlížel s koně a pomrkával víčky, na která se mu lepil sníh. Kde by se tu dalo najít místo na spaní? Pod nějakým převisem. Hledej v lese vhodný převis, pod který by se vešli tři lidé. Budeš hledat ještě na jaře. Kdyby kůň byla kráva, lehl by si k jejímu boku a nechal by se zahřívat. Oriáš se hihňavě zasmál té představě.

„Myslím, pane, že nemáme jinou možnost. Lidské stavení může být blízko, ale také půl dne cesty. Třeba jsou lidé někde na druhé straně, tam, odkud jsme přišli. Ani jsme se toho nebožáka nezeptali, tak nás vystrašilo malomocenství jeho ženy. Myslíš, že byl také nemocný?“ Myslel na muže bezmocně pobíhajícího kolem ohně a udupávajícího oharky.

Mnich mlčel. Těžce slezl s koně a chodil kolem, aby se sám zahřál. Ve vysokém sněhu byla chůze namáhavá. Všiml si, že se koni třesou nohy. Měl všeho dost, stejně jako jeho pán.

„Mám to, pane,“ přišel sluha. „Je tu brloh nějakého zvířete. Párkrát seknu a vejdeme se dovnitř.“ Vzal koně za uzdu a táhl ho za sebou. Sníh se bořil, místy zapadali po pás. Koně se tady brodili obtížně, netrpělivě trhali hlavami, nohy jim vázly v roští zapadlém vrstvou sněhu.

„Snad ráno najdeme cestu,“ řekl Oriáš zbytečně. Jeho druhové měli daleko do řeči. Teď si proráželi cestu k nočnímu odpočinku. Myslet na ranní svízele bylo brzy.

„Jsme na místě,“ řekl konečně sluha. Pustil koně a vzal ze sedla sekeru. „Je třeba udupat sníh před vchodem. Zapálíme tam oheň.“

Stáli před rozložitým a značně už sešlým dubiskem. Kmen by sotva několik mužů objalo, kdyby se spojili a natáhli ruce. Vyhnilý vnitřek byla přirozená jeskyně. Brkeš teď sekal do kůry, zvětšoval otvor a pak větví jeskyňku vymetl.

„Je tu plno zbytků všelijaké havěti. Tady nikdo neuklízel,“ nahlédl Jan dovnitř. Ve tmě ovšem nic nemohl vidět, jeho nos ho však přesně poučil. „Ještě sesekni a seškrab stěny, aby nám nic nenapadalo za krk. Pak si pospěš s ohněm.“

Bylo třeba nalámat dřevo. Všude kolem ho bylo dost a všechno bylo samozřejmě vlhké. Sluha však vyhrabal ze stromu listí a klestí, nalámal větve z uschlého stromu, za chvíli společného úsilí byla před vchodem narovnaná hranice, která mohla hořet dlouho do noci. Teď se ukázalo, jak jednal Brkeš prozíravě, když rozebíral starcovu střechu.

„Koně uvážeme na dlouhou oprať. Radím svázat jim přední nohy. Kdyby se chtěl v noci vrátit náš pán, utekli by a ráno bychom je obtížně sháněli.“

Souhlasili. Brkeš pracoval a oni si zařizovali místo na spaní. Chystali sedla, pod sebe pokrývky, pokrývky na sebe, něco k jídlu. Měli dost zásob a chleba se slaninou mohl zahnat hlad několika lidí. Ani koně nehladověli. V rancích na svém hřbetě nesli oves pro tuto příležitost.

Jan pátral v doupěti po dobrých nebo zlých znameních. Držel hořící větev a prohlížel vnitřek dubu. Nenašel nic, co by upozorňovalo na přítomnost zlých sil nebo jejich pomocníků, a proto teď s klidem přihlížel, jak Oriáš vyzývá svého boha. Mnich ve stísněném prostoru poklekl a hlasitě se modlil. Mluvil latinsky a jeho druhové tomu přikládali velký význam. Mluví řečí, které rozumějí jenom bohové. Jan sepjal ruce po křesťanském způsobu – byl pokřtěný – a jeho sluha, člověk z jeho čeledi, ho napodobil. Bylo mu celkem lhostejné, proč to dělá, dělal to jeho pán a chtěl na něm, aby ho napodobil. Se sepjatýma rukama čekali, až mnich skončí. Když začal odříkávat část modlitby jejich řečí, opakovali po něm konce jednotlivých slov.

„Pane, veď naše kroky k jasnému cíli. Usmiř nás s přírodními živly a dej sílu našim koním a našim pažím. Nakrm nás, hladové, a napoj nás, žíznivé. Jsme Tvoji věrní služebníci a věříme v život věčný na nebesích. Vroucně věříme, že budeme v ráji stát po Tvé pravici.“

Kloudně se nevyspal nikdo. Nejlépe na tom byl Oriáš, protože nebyl zatížen žádnou povinností. Seděl na svém sedle a zahalený do pláště a koňské pokrývky, mohl spát. Jenže nepohodlí, nezvykle stísněné prostředí, v němž se jeden neustále dotýkal druhého, občasný pohyb koní, to vše ho rozrušovalo a probouzelo. Nejméně spal Brkeš a ten si nestěžoval. Oheň hořel dlouho do noci a chvílemi nad ním bděl Jan.

Ráno je však přivítalo plápolem slunce a radostí, se kterou den chválil Hospodina, jak řekl Oriáš po ranní modlitbě, kterou vykonal dřív, než si otřel tváře sněhem. Mrzlo dál, mrzlo nevídaně a tím, že ubylo vířivého sněhu, neubyla všechna starost.

Našli cestu, kterou večer opustili a mířili teď na jih.

„Někam dojdeme. Jsou tady doudlebská hradiska, tam nás jako křesťany přijmou a poradí, kudy dál.“

Jan věděl, že doufá právem. Jsi-li na cestě, dojdeš tam, kam vede. Doba byla celkem klidná, v dohledu nebylo válečné tažení a čas, kdy po venkově obcházeli knížecí zbrojnoši s konopným provazem na znamení, že na něm skončí každý, kdo se hned nevydá knížeti na pomoc v tažení proti Polákům, byl také pryč. Poláci už dostali, co zasloužili a válečníci už asi táhli domů. Kořist si každý nějakou přichytračil, i když knížecí bedlivě dohlíželi, aby se chlap vrátil s tím, s čím přišel.

Na slunci se bloudí radostněji než ve vánici. Jaképak bloudění, odporoval si Oriáš. Vede nás ruka Páně, z jeho dohledu se nemůžeme ztratit. Jenom aby nás Poláci nepředešli. Aby do Říma nedošli dřív. Máme před nimi určitě několik dní předstih. Proč si dělat starost? Ani nevíme, zda se rozhodnou jít si stěžovat. Předvídavost a podezíravost opatova radila ke spěchu.

Minuli několik podzemnic, lidí v nich však nebylo. Ani stopy ve sněhu nebyly stopy lidí. Po zkušenosti z minulého dne se varovali vejít dovnitř.

Odpoledne se les konečně rozevřel a před nimi bylo hradisko. Stálo na terénní vlně a kolem něho byl do široka otevřený prostor. Věděli, že rovina před nimi byla zpracována oráčem, že kolem jsou třeba louky, že ovocné stromy u cesty zasadil hospodář. Uspokojením vydechli. Najednou zjistili, že jedou po cestě, na které jsou znát lidské stopy, že se proto vracejí mezi lidi. Stromy byly obaleny hlínou, asi jílem, protože zajícům není radno důvěřovat. Místy hlína opadala a Jan si všiml ohryzaných bílých míst.

Hradisko nebylo velké. Vnější opevnění proti nim trčelo špičatými kmeny zapuštěnými do země za nehlubokým příkopem, teď zarovnaným navátým sněhem. Kůly, vybíhající v přední řadě proti návštěvníkům, nevypadaly hrozivě. Snad kdyby se hosté v prudkém cvalu hnali k bráně, by mohly budit strach. Ale člověk, který přichází v míru, projde i kolem druhého pásu hradby, projde branou teď nestřeženou, umístěnou tak, aby nastavil svůj pravý bok, který mu nechrání štít.

Poutníci neměli štíty, a mohli proto vzít na vědomí, že hradisko je, nebo bylo připraveno na všechny možnosti ohrožení. Hráz, navršená na druhé straně palisády, byla zřejmě udržovaná. Pod sněhem se to zjistit nedalo. Děti tu měly klouzačku, po zadku se spouštěly shora dolů, což jim přinášelo přiměřenou zábavu.

Obytné budovy byly, jako vždy v podobných případech, těsně za hradbou, aby uprostřed návrší bylo volné místo. Když bylo třeba, shromažďovali se tu lidé z celého okolí. Teď však nebylo vidět ani dobytek. Jenom několik mužů táhlo jakési nářadí.

Host na koni byla v této době a v těchto místech jistě událost, přesto muži dělali, že hosty nevidí. Ti proto pobídli koně k roubenému stavení. Srub vypadal mohutně a zřejmě byl sídlem držitele hradiska. Ostatní chatrče byly starší, stály zde od časů, kdy stěny z kůlů se ještě vyplétaly houžvemi a zamazávaly hlínou. Nový dům stál asi na místě původního stavení, které zřejmě vyhořelo a místo aby bylo opraveno, postavili na jeho místě nové tak, jak kázal mrav a pokrok.

Několik dětí, kterých tu bylo plno a kterých si hosté snad proto nevšimli, vběhlo do domu a vzápětí vyšel ze dveří muž sebevědomého vzezření, oblečený v kožešinovou kazajku.

„Vítejte,“ řekl a bylo vidět, že bystře odhaduje, koho má před sebou. „Vítejte na Chejnově.“ Po chvíli, v níž jako by rozmýšlel, dodal: „Hosty rádi přijmeme pod střechu, když přicházejí v míru.“

Sestoupili s koní, uzdu podali Brkešovi. Pozvání platilo jenom jim, a jak bylo v tom případě zvykem, měl se sluha postarat o koně a sám si měl nějak vypomoct.

„Pane,“ ještě dřív než vešli do domu, oslovil Oriáš hostitele, „vezeme biskupovo poselství a zabloudili jsme. Potřebujeme se trochu zotavit a hlavně poradit, kudy dál.“

Pán na to nic neřekl a ukázal na dveře. Zdálo se, že místnost je plná lidí, že tam není k hnutí. Všichni, kdo tu žili, se totiž shlukli, aby přivítali a hlavně si prohlédli hosty. Hosté uprostřed zimy! Během roku i v příhodný čas to byla vzácnost a najednou hned tři v takovém počasí, jaké bylo včera. Odkud a kam jdou? Za jakým cílem se vypravili v tak kruté zimě? Jejich důvody musí být vážné a bylo by dobře je znát.

„Všichni tam, kam patří!“ zahřímal hostitel a ženy s dětmi rychle zmizely v druhé polovině místnosti přehrazené závěsy z hovězích kůží. Muži a mládenci se rozsadili kolem stěn, někteří jen tak na zem, jiní na kravské kůže. Ke stolu si sedli jenom hostitel a jeho hosté.

Co dělat? Mlčeli. Bylo na Oriášovi, aby začal. Začal tak, jak uměl. Dovolil se pána domu, zda se může pomodlit za zdar svého jednání, za zdraví hostitele a jeho rodiny, za milost boží, která mu dopřála dorazit na své pouti až sem.

Vstal a spustil. S ním povstal jenom Jan z Chlumku. Ostatní seděli a mlčky, zato se zájmem přihlíželi. Přirozeně, že se jejich mlčení Oriáše dotklo, ale byl tu host a musel se podřídit zvyklostem, které na Chejnově vládly. Všiml si však, že v sousední místnosti utichl šum, že tam byly děti okřikovány, a měl teď pro sebe a svou modlitbu dost posluchačů.

„Tuším, pane, že jsi kněz. Co tohle hradisko stojí, noha vysvěceného do něj snad nevstoupila. Na kněze ovšem nevypadáš. Ti trpí špatným trávením od nedostatku pohybu a trudovitou tváří. To mají z toho, že jsou hádaví a nestrpí odpor. No, nic ve zlém, nemusíš se hned rozčilovat. Řekni nám raději, kdo jsi a kam tě vede cesta.“ Chejnovský se smál do vousů, kterých měl plnou tvář, vousů mírně už prošedivělých, ale chlapsky mocných.

„Jsem Oriáš z Trpíšova. Posel pražského biskupa. Cestuji do Řezna s poselstvím.“ Myslel si, že toho řekl dost. Co z toho byla pravda? Hodí se lhát v zájmu svaté církve? V Trpíšově se sice narodil, ale nevěděl ani, kde tuhle ves hledat. Nevěděli to ani ostatní, takže to bylo jedno. Nebyl poslem pražského biskupa. Necestoval do Řezna, ale do Říma. Řím i Řezno byly daleko. Spoléhal se, že jeho slovo zapadne do času jako nepatrný zvuk, vydaný jeho ústy, zapadne do bludných prostor lidské paměti. I když Řeznem ubral svému poselství na váze, co do toho bylo zdejším pasákům koz? Mohl klidně říci pravdu a také by to bylo jedno.

„Vidím pane, že jsi z velkého světa, o kterém my slyšíme jenom zřídka. Velký nebo nepatrný svět, hlad nás všechny spojuje. Jistě nepohrdneš tím, co máme.“ Vyslovil nezřetelně jméno a přišla stará žena, možná jeho matka, možná matka jeho dětí, vyslechla příkaz a za chvíli dala hostům misku kaše. Pražené obilí s moukou a mlékem.

„Přidej trochu medu, jsou to hosté.“

Med byl hustý, na horké kaši se rozpouštěl. Hosté jedli, měli hlad, chuť však zůstávala kdo ví kde.

„Letos je hrozná zima, která naše lidi zle zkrušila.“ Hostitel se po svých káravě rozhlédl, protože příliš lačně hosty sledovali. „Mřeme jako mouchy. Vypravuje se, že někde,“ mávl rukou neurčitým směrem, „dokonce pojídají své vlastní. Hlad dělá z lidí vlky. My už máme sotva na příští setbu. Proto musíme do lesa chodit lovit. Ale i lov je mizerný. Dostat se k rybám pod led skoro ani nejde.“

Kaše Oriášovi nechutnala, nikdy jí nedával přednost, i když byla v jeho Břevnovském klášteře denním jídlem. Proč však musel poslouchat nářky nad těžkostmi života?

„Hospodář, pokud vím, vždycky očekává to horší. Spoléhat na náhodu nepřináší mnoho užitku. Spíš je lepší spoléhat na Pána Boha.“ Řekl to jako výčitku, i když nemusel, a možná, že ani nechtěl. Byl však zvyklý mluvit rozhodně, dávat rady a očekávat pokoru a souhlas.

„Neukvapuj se, pane. Nevíš, jak se tady těžko hospodaří. Zvlášť, když kníže někam vytáhne do boje. Kdo vybaví vojsko? Knížecí sýpky? Víš toho málo, a rady dáváš. Kdyby nebylo polského tažení, měli bychom plnou mísu.“

„Nechtěl jsem se tě dotknout nevhodným slovem, pane z Chejnova. Z polského tažení se už všichni vrátili?“

Viděl, jak hostitelův pohled ztvrdl. Jemu samotnému se nahnala krev do tváře. Co to plácl? Pane Bože! Od této chvíle je snad jejich život na vážkách? Vždyť naznačil, že se zdejší tažení vyhnuli. Jan si jeho neopatrnosti také všiml a pohled, kterým po Oriášovi šlehl, byl výstraha sama.

„Bylo to nesmyslné tažení,“ řekl Oriáš zajíkavě po chvíli trapného ticha. Chtěl chybu napravit a nepatřičně se šklebil. „Kníže zneuctil hrob svatého Vojtěcha. Hřích padne na všechny, kdo ve zlém úmyslu vstoupili do baziliky Boží rodičky Marie ve Hnězdně.“

„Pražský biskup přece tažení schvaloval,“ řekl hostitel úlisně.

„Z každého takového tažení se domů vozí poklady. Kdo je kdy viděl, ví, proč se našlo vysvětlení a hlasitý souhlas. Naše kostely teď budou plné ostatků svatých. Dovol mi, pane, abych poděkoval za pokrm hlasitou modlitbou.“

Modlil se jako před jídlem. Všechno se opakovalo, jenom napětí v jizbě mělo jinou podobu.

„Myslím, pane,“ řekl Chejnovský, když si Oriáš s Janem z Chlumku sedli, „že jsi ve službách pražského biskupa.“ Zvedl hlavu a chvíli se hostovi díval do tváře. Pak pokračoval: „Nevím, jestli by rád slyšel tvoji řeč. Moc chvály v ní nebylo. Není to však moje starost. Co vy, svěcené osoby, máte mezi sebou, je vaše věc. O knížeti a jeho družině slyšíme dost a dost. Lichometníci se vrtí všude, kde se hýbe pozlacená košile. Ty jsi asi člověk odvážný, zvyklý říkat co je třeba. Nebo tomu jenom nerozumím.“

Jan by se byl nejraději chytil za hlavu. Tohle nedopadne dobře. Co to dnes s jeho druhem je? Jistě má nějakou zkušenost s pletichami, které se kolem knížete vinou. Nebo se až dosud jenom modlil a opatovi líbal ruku? Je ještě mladý. Sotva třicet? To už měl mít dávno rozum. V řádu se měl naučit, kdy má mluvit a kdy moudře mlčet. Takového pošlou s poselstvím! Když něco řekne, musí předem vědět, co se stane. Tihle mniši! Člověk s nimi není nikdy jistý. Snad se tihle venkovani dají umluvit. Spoléhat se však nelze na nic. Starý má jistě svoji zkušenost, ke které se nepřizná. Když chce přežít, musí být na stráži. Mlčet a ve správnou chvíli uhodit. Napomínat ho nebude třeba.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Skoněpády.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.