POHÁDKOVÉ PRÍBEHY

ze Zvolského lesa

Napsal: © Jaromír Černohorský

Obálka: © Marika Paulíková

Ilustrace: © Beata Greggersen

ISBN 978-80-87415-72-6

Vydáno ve spolupráci s náboženskou obcí

Církve Československé husitské, Vratislavova 8, Praha 2

Předmluva pro dospělé:

Ve Zvolském lese se stále něco děje. Ve dne i v noci se v něm pohybují zvířátka, která prožívají různá pohádková dobrodružství. Je zde ideální spojení zvířecí i ptačí říše, a k jejich dokonalé symbióze přispívají také jejich mimořádně dobré vzájemné vztahy……

Příběhy mají pobavit i poučit malého čtenáře nebo posluchače, lze je snadno při čtení těm nejmenším variabilně přizpůsobovat, a objevovat v nich i historky a poučení ze současného života.

Předmluva pro děti:

Milé děti,

zvířátka, která žijí ve Zvolském lese, jsou jako každá jiná – pouze o nich, a o jejich příbězích více víme.........často však jenom právě proto, že o tom mnoho prozradil místní kronikář datel Davídek, který již dlouhou dobu většinu událostí i příběhů trpělivě, pečlivě a nadšeně zaznamenává do místní lesní kroniky.

Máte v ruce již třetí knížku s příběhy těchto zvířátek, a všechny příhody s výjimkou těch, které jsem si vymyslel, se opravdu staly…..Nebo se ještě mohou stát. V lesní říši je přece možné úplně všechno.

Proto pozorně čtěte nebo poslouchejte, jak se to všechno přihodilo –

a jak to celé dopadne…...

Obsah:

Zimní radovánky i starosti

Lesní sněm

Návštěva

Nikdo nespadne

Trampoty lišáčka Kousáčka

Sportovní zápolení

Nebe nepláče….!

Poprask na rybníku

Líni v tůni

Vrána Brigitte

Ježeček Hložeček

Sojka Svéhlavička

Kocourek Garyk

Na houbách

Grace a Kuba

…den po konci světa…….

Zimní radovánky i starosti

Zima opět ovládla krajinu, velkými mrazy zpomalila veškerý život lesních zvířátek a ptáčků. Kdo mohl, zůstával doma, a ven se vydával jenom v nutných případech. Ani sněhu nenapadlo mnoho, proto nebyla příroda dostatečně chráněná před mrazem. V příbytku jelínka Dominika a laňky Barunky byla sice pohoda, ale mladý Dominik byl zvyklý na častý pohyb po lese, dlouhé toulky krajinou, a také na návštěvy ostatních kopytníků, žijících v okolí. Barunka je spíše domácký typ, ale i ona by se ráda s Dominikem trochu proběhla.

A tak se přece jenom, i přes velký mráz, vydali společně ven na procházku. Dominik jako hlava rodiny vpředu, Barunka těsně za ním, aby neztratila krok. Jelínek stále zrychloval a laňka se snažila udržet s ním tempo. Nikde nikdo, venku byla opravdu zima, takže se všechna zvířátka snažila zahřát ve svých příbytcích. Najednou – co to? Koukej, Barunko, támhle na poli, vidíš to samé co já? – ohlédl se Dominik na Barunku a udiveně zakroutil parůžky. Na poli, hned na kraji lesa, dováděli všichni tři zajdové, a snažili se ze zbytků sněhu koulet velké koule. Když oba kopytníci přišli blíže, zeptala se Barunka zvědavě: copak to tady tropíte, nezbedové? To vám není ani trochu zima? Ale to víš, že je nám zima – obrátil se k ní v pohybu malý Dupík, který nepřestával koulet menší kouli po poli. Byli jsme těch několik mrazivých dnů schovaní doma v příbytku u srnek, ale už jsme potřebovali zase trochu vyběhnout do přírody, proto jsme se rozhodli postavit si ze zbytků sněhu postavičku Sněhuláka – vysvětlil jelínkům starší zajda Bedříšek, a přitom pomáhal oběma menším zajíčkům nastavit sněhové koule pěkně na sebe. To by mne tedy zajímalo, jak to uděláte s nosem – ozval se pobaveně Dominik. Přece mu tam nedáte ze svých vlastních zásob mrkvičku? – zapochyboval. Samozřejmě, že ne, milý Dominiku – odpověděl Bedříšek. Našli jsme tady nedaleko větvičku s takovým barevným fáborkem, tak mu uděláme nos, a bude to vypadat, že má pod ním vousy – dodal pobaveně malý Hupík. Kde se tady vzal takový pěkný barevný hadřík? – zeptala se zvědavě Barunka, které se fáborek moc líbil. Ale, asi ho tady zapomněl někdo z lidí, kteří tady často běhají po lese, právě podle těchto různých barevných fáborků – odtušil zkušený, již mnoha věcí znalý Bedříšek. Ten by se mi líbil jako ozdoba – napadlo ještě Barunku, ale Dominik zakroutil odmítavě hlavou a přidal další myšlenku do debaty: nemůžeš se přece parádit jako lidé – jsme zvířata a máme svůj styl života. A dokud si ho udržíme, budeme žít šťastně a spokojeně, a lidé vlastně společně s námi také – dodal ještě poněkud filosoficky, až se sám podivil, jaká moudra z něj dnes prýští. Až ti jde pára od svíráku – zasmála se tomu Barunka vesele. To je tím mrazem, odfukujeme takto všichni – ohradil se Dominik a začal poskakovat na místě, protože si uvědomil, že již dlouho stojí a je jim proto větší zima. No tak raději popoběhneme – navrhla laňka Barunka nesměle. Jelínci se rozloučili se zajíčky a vydali se během přes pole k protějšímu lesu. Podíváme se na jezevce Fandu, trochu ho poškádlíme – navrhl Dominik a namířil si to směrem k jezevčí noře na kraji lesa. Ten ale určitě spí, namítla Barunka, která jelínkovi sotva stačila. Asi ano, chrupítkuje si tam v teple a přitom se mu zdá o nějakých dobrotách – přitakal Dominik. Když přiběhli k jezevčí noře, zatroubili jelením způsobem a zavolali: Fanouši, Fanouši, ty jeden spáči. Vylez ven a pojď s námi na procházku. Ale nikdo neodpovídal. Že by spali všichni tak tvrdě, to se mi nezdá – podivil se jelínek a znovu zatroubil: dnes je krásný den, vylez, Fando, ven! No ne, ty rýmuješ jako náš špaček – ozvala se Barunka udiveně. Ale ne, to byla náhoda, to se mi jenom tak nechtěně povedlo. Ale udivuje mne, že se neozývá ani Fanda, ani jeho rodiče. Snad se nic nestalo – znejistěl Dominik, a najednou nevěděl, co si počít. Co kdybychom zavolali někoho, kdo by se podíval dovnitř!? – napadlo Barunku. Ale koho v té velké zimě potkáme venku – zapochyboval Dominik. Snad bychom se mohli obrátit na lišku Elišku – je přibližně stejně veliká a určitě se v takové noře dobře vyzná – řekla Barunka, na které bylo vidět, že má o osud jezevčí rodiny velké obavy. Tak jdeme – pobídl jí jelínek. Vydali se tedy rychlým během k liščí noře. U vrátek liščí nory jelínek jenom trochu zatroubil, dvířka se hned odsunula, opatrně z nich vykoukl mladý Kousáček, který se překvapeně otázal: copak tady troubíš, stalo se snad něco důležitého? Inu, nevíme přesně, jestli se něco stalo, ale je nám divné, že když volám na jezevce Fandu, nikdo z jeho nory neodpovídá. Jsou to staří spáči, víš přece, že přes zimu většinou odpočívají – namítla Eliška, která právě také zvědavě vykoukla za Kousáčkem. Vím, ale volali jsme několikrát, a Fanda nám před zimou řekl, že nespí celou zimní dobu, takže kdybychom šli někdy kolem, máme na něj zavolat. Máme strach, jestli se jim něco zlého nestalo. Když tak o tom přemýšlím, máš asi pravdu – odpověděla liška zamyšleně, a rozhodla, že se na to s Kousáčkem raději podívají společně. Pojďme hned, není třeba na nic čekat – dodala ještě. Potom pečlivě zavřela vchod do liščí nory, ve které zůstaly obě mladé lištičky Hruštička se Šištičkou, a v doprovodu jeleních kamarádů vyrazili s Kousáčkem k jezevčí noře.

Počkej, podívám se tam raději sama – řekla liška Kousáčkovi, když se hrnul dovnitř. Vlezla do nory, byla tam poměrně dlouho, až začal být Kousáček velmi netrpělivý, když se však liška opět ukázala venku, bylo vidět, že je zmatená. Vypadá to, že tady dlouho nikdo nebyl – oznámila. Mají tam zimní zásoby, které jsou ale nedotčené a podle pachu tam již dlouho nikdo nebyl. Ani nikdo cizí – dodala zamyšleně Eliška – i když se mi zdálo, že tam byly sotva znatelné stopy cizího, asi psího pachu – uvědomila si dodatečně, ale nechtěla ostatním nahlas sdělit podezření, které jí napadlo. Co budeme dělat? – zeptala se Barunka, a bylo vidět, že má strach. Nevím, sama na to určitě nestačím – řekla liška Eliška. Po chvíli přemýšlení dodala: musíme sehnat bobra Jana, nebo snad, jak nám to sám poručil, vzbudit medvěda Karla. Ale to zatím nedoporučuji, protože ten bude nevrlý, a tudíž jistě velmi nepříjemný. Ale když to sám poručil?! – připomněl jelínek. Jdeme nejprve za Janem – rozhodla liška. Tak se všichni společně vydali k dolní zátoce potoka, ve které přebývali bobři. Starý bobr Jan, když ho konečně probudili, rozespale a nerad vylezl ven do mrazivé zimní nepohody, když však vyslechl příchozí, hned navrhl společnou návštěvu medvěda Karla v jeho jeskyni. To bude zase nepříjemnost – tiše prorokovala liška Eliška, a otřásla se přitom – spíše než mrazem – pomyšlením na známou Karlovu nevrlost, když je probuzen uprostřed zimního spánku. Ale přesto se všichni společně vydali ke Karlovu příbytku, v čele nezvyklého průvodu pomalu kráčel starý bobr Jan, za ním liška Eliška s Kousáčkem, celý průvod uzavírali oba jelínci. Když se blížili k jeskyni, všichni ještě zpomalili, na pasece se zastavili, aby se ještě jednou poradili. Musíme to udělat citlivě a pokud možno příjemně – ozvala se laňka Barunka. A kdo půjde dovnitř? – otázala se Eliška. No přece já – přihlásil se bobr Jan ke své odpovědnosti za toto rozhodnutí. A ty se mnou – vyzval lišku. No, tak to se mi nejprve ulevilo, ale hned zase velmi přitížilo – přiznala se Eliška, která se znovu otřásla. Ale zároveň si uvědomila, že musí pro vyjasnění ztráty jezevčí rodiny také něco obětovat, proto se pomalu, pomaloučku, jenom co liščí noha nohu mine, vydala za starým bobrem k jeskyni. U vchodu se ještě ohlédla na Kousáčka, jako by si dodávala odvahy, ale potom již následovala bobra Jana dovnitř. Protáhli se úzkým otvorem ve větvích, které zakrývaly vchod, a pozvolna se v šeru jeskyně rozkoukávali. Vzadu chrápal na svém prostorném lůžku z větviček a suché trávy medvěd Karel tak mocně, že to bylo slyšet po celé jeskyni. Několik netopýrů, kteří v jeskyni rovněž přebývali, a tvořili medvědovi v době jeho zimního spánku hlídku, vyletělo směrem k oběma příchozím, ale když poznali bobra Jana, vrátili se zase dozadu na své stanoviště. Najednou liška, která má přece jenom lepší zrak i čich zpozorněla, a ukázala tlapou směrem k prostřední části jeskyně, kde odpočívalo několik zvířat, lišce povědomých. Ale vždyť to jsou naši ztracení jezevci – zasmál se s úlevou bobr Jan a hned se k nim rozběhl. Jezevčí rodina se probudila a nejmladší z nich, Fanda, se hned vztyčil a popoběhl návštěvníkům naproti. Nekřičte tolik, ať nevzbudíte Karla – žádal naléhavě. Co se stalo, proč jste sem přišli? – tázal se zároveň zvědavě. Že se ještě, Fando, ptáš! – odpověděla liška trochu podrážděně, ale bylo na ní znát, že je nyní vlastně moc ráda, že do jeskyně přišla. Hledáme vás. Měli jsme strach, že se vám něco stalo – dodala nyní s úlevou.

Však jsme měli namále, ozvala se nečekaně jezevčí maminka a hluboce si přitom povzdechla. Copak? – otázal se pohotově bobr. Jednou takhle na počátku zimy – to právě poprvé udeřily ty kruté holomrazy – byli jsme zrovna vzhůru – najednou jsme uslyšeli nějaký pohyb i ucítili venku před vchodem do našeho příbytku cizí pach. Bylo to takové zlověstné, proto se šel taťka jezevec podívat oklikou přes horní chodbu našeho bludiště ven. Uviděl venku před vchodem dva psy jezevčíky, kteří se k nám chystali vpadnout dovnitř. Rychle jsme opustili příbytek nouzovým východem, ani jsme si nestačili vzít s sebou žádné zásoby jídla – dá se říci, že jsme na poslední chvíli zachránili holé životy. Kdybychom spali zimním spánkem, nic by nás nezachránilo. Ještě že nejsme typickými spáči – dodal spokojeně Fanda. Uháněli jsme rychle sem do jeskyně ke Karlovi, to bylo v tu chvíli jediné místo, kam by se za námi jezevčíci neodvážili. Však by to tady s nimi velmi špatně dopadlo – usoudila liška, která se podívala úkosem na chrápajícího Karla. Tedy, pokud by se méďa včas probudil – dodala ještě. Ale on se probudil hned, jak jsme se objevili. Vzbudili ho netopýři, kteří tady ve dne i v noci hlídají. Je jich tady po jeskyni mnoho, takže se střídají na hlídce, aby mohl méďa nerušeně odpočívat. A Karel, když se probudil, hned nás pozval dál a nechal nás tady pro jistotu až do konce zimy. Sem tam se vydáme ven, pokud není sníh, nasbírat trochu potravy – ale do našeho příbytku se nyní neodvažujeme, mohla by tam na nás být přichystaná nějaká léčka. Nic tam není, všechno je v pořádku. I vaše zásoby jsou nedotknuté – sdělila jezevcům liška. Ale stejně tady raději zůstaňte až do konce zimy – přidal se starý bobr Jan a dodal: řeknu hned našemu Čendovi, aby vám do začátku jara vyrobil stejná ochranná vrátka, jaká mají lišky – ty nikdo cizí otevřít nedokáže. Ani lovci jezevčíci – dodal ještě trochu posměšně, a byl rád, že se jejich výprava toho dne dočkala dobrých zpráv. Rychle se s jezevci rozloučili a spokojeně opustili medvědí jeskyni. Venku vše vyprávěli promrzlým jelínkům, kteří se potom s liškou a s bobrem také srdečně rozloučili a spěchali se zase ohřát do svého teplého příbytku.

Lesní sněm

Na počátku jara, když se příroda již dokonale vzpamatovala ze všech zimních nesnází, svolal medvěd Karel na paseku před jeskyní, ve které přebýval, velký zvířecí sněm. Méďa Karel se před několika dny probudil ze svého pravidelného zimního spánku, proto svolal sněm všech zvířátek i ptáčků, aby se od nich dozvěděl co nejvíce o tom, co se ve Zvolském lese i v jeho okolí přes zimu událo. Vyslechl sice již předtím vyprávění starého bobra Jana, a také zprávy od ostatních členů rady starších tohoto lesa, ale měl již takový starý zvyk, že chtěl slyšet i názory ostatních zvířátek, aby měl dokonalý přehled o všech příhodách a událostech, které v době zimního odpočinku zaspal. Sešli se zde všichni, kteří ve Zvolském lese a jeho nejbližším okolí přebývají, včetně pěti mladých vrabčáků, ale i vlaštovčí rodinky, která se opět před nedávnem vrátila z teplých krajin a znovu se pod ochranou pejska Arnoštka usadila ve svém starém příbytku pod střechou. Jenom ostřížka Čepička chyběla, ale po četných dotazech Kulíšek všechny přítomné ujistil, že se Čepička již brzy objeví, a s ní také všichni tři mladí ostřížci, kteří se na konci minulého léta narodili. Ze zpráv bobra Jana zaujalo Karla nejvíce odvážné chování pejska Libora a jeho statečný souboj s nebezpečným vetřelcem rosomákem. Libor stále ještě není vyléčený, proto se velkého sněmu nemůže osobně zúčastnit. Nemůžeme ho ale navštívit u něj doma všichni – to by asi nastalo ve vesničce veliké pozdvižení – tak za ním pošleme naše poselstvo, aby věděl, že si ho všichni vážíme, a že na něj myslíme – rozhodl Karel, který hned také jmenoval zástupce lesní říše: špačka Vaška, známého zkušeného řečníka a parlamentáře, vránu Janu, dále veverku Terku, lištičku Šištičku a také zajdu Hupíka. Pochopitelně je diskrétně doprovodí ještě všichni vrabčáci, kteří žijí nedaleko Libora na katalpě, zdejší prostředí dobře znají, a nikomu ve vesnici nebudou nápadní. Musíte se však za ním vydat až k večeru, kdy se setmí, a po vesnici se všichni pohybovat velmi opatrně, přitom se vyhýbat místům, kde byste mohli kromě lidí potkat místní pejsky, kteří nikoho z vás neznají. Zbytečně by na vás upozornili lidi – poučoval vybraná zvířátka starý bobr Jan. K vesnici vás doprovodí oba ostřížci, aby byla zajištěna vaše bezpečnost – dodal ještě rozhodným hlasem Karel.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pohádkové příběhy ze Zvolského lesa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.