Jiří Orten

ELEGIE

JEREMIÁŠŮV PLÁČ

edice knihovnicka.cz

Tribun EU

2013

Editor & Typography © Petr Kuběnský, 2012

Epilogue & Notes © Petr Kuběnský, 2012

Illustrations © Vladimír Ben Beneš, 2012

Cover © Jana Bernkopfová, 2012

This edition © Tribun EU, 2012

Obsah

Elegie

První

Druhá

Třetí

Čtvrtá

Pátá

Šestá

Sedmá

Osmá

Devátá

Jeremiášův pláč

ELEGIE

(1941, vyd. 1946)

PRVNÍ

Děj bolesti vždy jenom nevědomě

probíhá lidmi. Ke konci se blíží,

když ještě nepočal, a za počátkem

chtivě se vrací, zkušeným se stává

po zkoušce teprv. Jeho živá zkouška

ledacos bere a ledacos dává,

hle, třeba volnost, nechtěnou i chtěnou,

a třeba život, je-li smrt i v smrti.

Hrob nezavřel se. Nuže, rozevlátý,

do štíhlé stavby vyslovení zmenši

svůj malý vesmír, dej mu v sobě zníti

a krve štědře rač mu nalévati.

Jen jaký květ a jakou, jakou barvu?

Nalézti zeleň, běl, žluť citronovou

a okr, mnoho okru namíchati,

aby se zdálo mluvit nevýslovné,

aby se zjevil temný smysl zrady,

nalézti listy, jež se přivírají

k dlouhému spánku, listy, něžná víčka,

před proudem světla která ochraňují.

Tvé oči ve chvíli, kdy světlo zhaslo!

Mladost tvých úst, když nad svou tmou jsi stál!

Dovím se, bědný, co se s tebou dělo?

Mlčel jsem, Pane, jenom moje srdce

křičelo ještě, ještě vzpíralo se,

pád zdržovalo, který nelze zdržet,

ty neplač, křičelo, ty nyní nesmíš plakat,

neplač, hruď neunese,

vždyť vím, kde nejraději plakala bys,

znám všechna místa na tvém drahém těle,

ze všech tvých slz jsem druhy ochutnával,

a co jich bylo, co jich jenom bylo,

a co jich bude, co jich musí býti!

Neviním tebe, že mne zrazuješ.

Já vím, já dobře vím, že přišel trest,

a prázdné ruce své mu nastavuji,

ať bere těm, co braly.

V trafice žádné bolest nerozměníš,

neboť je věčná. Potácet se budeš

od viny k vině, od nepláče k pláči,

od strachu k bázni, od úzkosti k muce,

od krutých stisků, od hanby a špíny

k samotě strašné, která není sama.

Jen sliny rozkoše budeš smět polykati.

Všimni si záclon, křesla povšimni si

a obrázků, co na stěnách tu visí,

všimni si knih a stolu, postele té,

které jsi náhle svoji tíhu vzala,

všimni si lampy, ženo, víc mi patří

než ty.

Tak volalo mé srdce, příliš živé.

A nevědělo, že je ještě nechce

bohatství hlíny, náruč Boha jeho,

že nic je nechce mimo jeho svět,

než píseň; elegie.

Když odsouzenci na smrt odsouzení

poslední prosbu smějí vysloviti

a nežádají život, tehdy, vězte,

jen soucit brání jim a stud a bázeň,

že soudce rozpaky by mohly stihnout

z nevyplnitelnosti.

O tabák raději pak poprosí

a o večeři; o ubohou rozkoš;

o dobrý doušek, jenž by hrdlo svlažil,

to hrdlo, které bude zardoušeno.

Chápavě, rychle napijí se vína

a naznačí, že bylo velmi chutné,

neboť jsou dobří: pro svědomí kata

je pěkné přec se trochu přetvařovat.

A pokorně když nocí poslední

se k poslednímu ránu promodlili,

jdou bez nucení, mlčky na porážku,

tam na to nádvoří, kde jitřní zima

může se jejich teplou krví zahřát.

A já jsem o polibek poprosil.

A oči zavřel jsem. A pil

kalíšek rmutu. Potom odcházela.

Soucitem děsu miloval jsem ji

a lítost cítil jsem, že nemohla

mi sebe dáti (neboť jsem ji žádal,

ale jen pohledem, jako se zvíře dívá,

a ona neslyšela). Klaply dveře.

K oknu jsem běžel. Od té chvíle stále

u okna stojím, stráž, ó, stráž tam stojím,

stráž u sebe, stráž u snu, u žádosti,

stráž u lásky, jež našla svého Kaina.

Hrob nezavřel se. Hrob je otevřený.

Jen tíha kytic tlačí víko rakve.

Zvadnou ty květy, nemající země!

Smuteční hosté domů rozejdou se.

V kočárech družnosti ti vzdálenější

pobídnou koně, aby tryskem jeli.

Pak přijde on, nebohý starý hrobník.

Přihnul si trochu chvíli před obřadem

a zeslábl, je slabý jako dítě.

Lopatu sotva jeho ruce zdvihnou.

Nabere hlíny jako pohlazením

a něžně, něžně zabuší ta hlína

tam, kde je rakev, a tam, kde je mrtvý.

Drcená ústa, chcete „vítej“ říci?

DRUHÁ

Vraťte se, věci, jež jste pomáhaly

nésti kříž dne, visící mezi ňadry

královny noci, noci krvelačné.

Těžítka moje, vraťte se mi zase.

Těžké je nemít vás, vy určité a pevné,

těžké je volat vás a nezranit si hrdlo.

Kam prcháš, řeko, když ti náhle břehy

do moře vběhnou? Zda se ještě držíš

za ruce s ústím, které lákalo tě

zemříti v šířce? Zda tvé kapky mluví

svou rodnou řečí v cizině té strašné,

zda řeknou „bratře“ proudu studenému,

jenž studí víc než úžlabiny v horách?

Ó, vrať se, řeko, obzore můj milý,

hle, země pláče, neboť ztratila tě,

tvůj pramen vyschl, koryto tvé vyschlo,

jen ústíš, ústíš, zmíráš, nejsi, řeko!

Proč věříš mlze, skálo, víro moje?

Mlha tě svléká, nevěř tomu rouchu!

Kdejaké hnízdo je už vypleněno,

kdejaký lupič na vrchol se vloudil

a vztyčil prapor poplivaný smrtí;

bičují hole do tvých sladkých boků,

vidím již gejzír, který marně tryská,

vražedné ruce po tobě se plazí

a rdousí tě a zardousí tě brzo.

Plačící lidé stojí na úpatí

a nevěří té zkáze. Já jí věřím, skálo!

Těžítka moje, vraťte se mi zase.

Navrať se, strome, vrať se, oboro má,

navrať se, zvěři, trpící a mírná,

příteli, vrať se, nechoď po té cestě,

jež vede slepě k vylhanému nebi

důvěřivé a nevědomé děti,

a ony vzdorné, které poslouchaly

jenom své srdce, jenom matku svoji,

zazdívá zdí, a hořem po nich střílí,

navrať se, bratře, pohleď, trpce proudí

krev ze žil do žil, tebe, tebe hledá,

tebou chce proudit jak mateřské mléko,

navrať se, otče, muži spravedlivý,

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Elegie, Jeremiášův pláč.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.