Blanka Doktorová

Marie Tereza Charlotta Bourbon

Tribun EU

2013

Blanka Doktorová

Marie Tereza Charlotta Bourbon

vnučka císařovny Marie Terezie

dcera královny Marie Antoinetty

exilová královna

Obrázek na obálce: Marie Tereza Charlotta Bourbon

© PhDr. Blanka Doktorová, 2012

Obsah

PŘEDMLUVA

DĚTSTVÍ MARIE TEREZY

Dlouho očekávaný příchod na svět

Osudový přítel Marie Antoinetty

Potíže s výchovou a první podezření

Aféry, pomluvy a rodinné starosti

Útok na Versailles a začátek revoluce

ŽIVOT VE VĚZENÍ

Pokus o útěk, odsouzený k nezdaru

Život v zajetí a první útok na zámek

Druhý útok a cesta do vězení

Hrozivý vývoj událostí a poprava krále

Ztráta posledních nadějí a smrt královny

Smrt tety a bratra – konec rodiny

Pomalý návrat do života

V PRVNÍM EXILU 1796–1814

Chladné vídeňské přivítání

Praha jako přechodný úkryt před Napoleonem

Do kuronské Jelgavy za ženichem

Po vypovězení z Kuronska azyl ve Varšavě

Potíže s francouzským císařem a znovu do Jelgavy

Útěk do klidnější Anglie a nevítaná Napoleonova svatba

Konec císařství a čas pro návrat krále

PRVNÍ DÁMOU KRÁLOVSKÉHO DVORA 1814–1830

Nelehké začátky a překvapivý návrat Napoleona

Vítězné Waterloo a druhý nástup krále.

Období špatných zpráv a výměna bratrů na francouzském trůně

Obavy z revoluce se naplnily, znovu do exilu

V DRUHÉM EXILU 1830–1851

Vlídný azyl na Pražském hradě a malá rodinná aféra

Nečekaný konec pražského pobytu, nový začátek v Gorici

Smíření a konec putování na zámku Frohsdorf

Poznámky

LITERATURA

PŘEDMLUVA

(den velkých nadějí)

„Zdá se mi, jakoby při odchodu z Templu bylo jednání i myšlení Madame Royale už definitivně dohotoveno, zformováno ve všech podstatných věcech, ukončeno pro budoucnost, i když všechny jeho zdroje a kořeny byly i nadále v minulosti.“

(C. A. Sainte-Beuve: The Duchesse d'Angoulême)

Malá Madame, nebo také Madame Royale, takové byly tituly, které používal kdysi u francouzského dvora každý, kdo chtěl promluvit o dceři královny Marie Antoinetty a krále Ludvíka XVI. Skutečné jméno této hojně osudem stíhané princezny bylo Marie Tereza Charlotta Bourbon a jako jediná z královské rodiny přežila za Francouzské revoluce uvěznění v Templu.

Zdálo se, že poslední tečkou za strastiplnými léty se  stane den, kdy „Malá Madame“ konečně opustí rozbouřenou a nebezpečnou Francii, aby se jí láskyplně ujalo habsburské příbuzenstvo. Tato nadějná událost se odehrála 26. prosince roku 1795, tedy v den, kdy křesťanská Evropa slavila svátek sv. Štěpána. Všichni tehdy jistě doufali, že nový rok přinese uklidnění na válečných polích i vyřešení všelijakých mocenských půtek. V lepší život jistě věřila i Marie Tereza Charlotta. Žel, k lepšímu se nemělo v příštích letech změnit skoro nic.

Zmíněného dne se přesto odehrála ve vile Reber nedaleko Basileje jedna důležitá a nadějná událost. Za  složitých konspirací se tam uskutečnila dlouho připravovaná výměna válečných zajatců mezi Rakouskem a Francií. Nebylo by na tom nic mimořádného, kdyby na jedné straně pomyslné hraniční čáry nestála jen vyplašená sedmnáctiletá dívka, zatím co na druhé straně se houfovalo dvacet více či méně významných a ostřílených představitelů francouzské revoluce. Mezi nimi byli například bývalý ministr války Bernouville, zástupce francouzské republiky v Neapoli Maret, legendární poštmistr Drouet, o němž bude ještě řeč, a další.

Všechno se  ovšem odehrávalo v přísném utajení a tak jen zasvěcení věděli, že  propuštění válečníci a diplomaté se nyní radostně odeberou do Francie, zatímco mladá princezna poputuje s obavami někam do daleké Vídně. Tam se u císařského dvora  už promýšlely plány, jak využít slibnou a také dost bohatou nevěstu ku prospěchu Rakouska a za kterého Habsburka by bylo nejlepší ji provdat. A také už byl jeden vhodný ženich vybrán, ale o tom až později.

Jak už to tak v životě chodí, všechno bylo nakonec trochu jinak. Brzy zjistíme, že starosti a strasti Marie Terezy Charlotty Bourbon tímto dnem, plným nadějí, zdaleka neskončí. Přijetí do habsburské rodiny nebude nijak láskyplné a Rakousko nakonec jejím příchodem nic nezíská. Evropa se nijak neuklidní a nová Francouzská republika půjde z problémů do problémů. Z Madame Royale se časem stane vévodkyně d'Angoulême, prožije poměrně dlouhý život plný stěhování a podivnou shodou okolností se jednou stane na pár minut i francouzskou královnou, samozřejmě v exilu. Asi bychom se však nejdříve měli vrátit k událostem, které onomu slibnému dni 26. prosince 1795 předcházely.

DĚTSTVÍ MARIE TEREZY

(od narození ve Versailles do Paříže roku 1789)

Dlouho očekávaný příchod na svět

Marie Tereza Charlotta, bourbonská princezna s habsburskými předky, přišla na svět ve Versailles roku 1778, snad 19. prosince, ale možná až 20. prosince. Vždyť kdo by to po těch dlouhých a nekonečných hodinách porodu věděl přesně. Vše se odehrávalo, podle tehdejších zvyklostí, za hromadné účasti celého královského dvora a za zvědavého přihlížení dalších zájemců. Že to byla především pro nastávající matku situace k nepřečkání, o tom není pochyb. Na druhé straně, toto dlouhé čekání na úspěšný výsledek porodu nebylo nic proti tomu, kolik let už se čekalo, zda Ludvík XVI. vůbec nějakého potomka zplodí.

Svatba francouzského douphina s dcerou císařovny Marie Terezie se konala už před osmi lety, ale těžko se na ni dalo zapomenout. Při slavnostním ohňostroji tehdy předčasně vzplál celý arzenál připravených raket, což mělo za následek více než 130 mrtvých a řadu raněných. Nebylo málo těch, kdo to považovali za špatné znamení nejen pro urozené novomanžele, ale i pro celou Francii, potažmo i pro její vztah s Rakouskem. A skoro to vypadá, že mohli mít i pravdu.

Každopádně, především se dlouho nedařilo zabezpečit pokračování rodu, čímž se pochopitelně začaly hroutit i habsburské vyhlídky na francouzský trůn. A možná by se na potomky čekalo ještě za revoluce, nebýt osobního zásahu Josefa II. I když bez dětí by se třeba královskému páru, ostatně i vůdcům revoluce, mnohé dost zjednodušilo. Nicméně, Josef II. po několika letech už nechtěl jen nečinně přihlížet, a vydal se osobně do Francie, aby přišel věci na kloub.

Josef II. nejprve dlouze pohovořil se svojí sestrou Marií Antoinettou, pak podrobně probral celý problém s mladým Ludvíkem XVI. a obrátil se i na královy lékaře. Poté nutně musel dojít k názoru, že se všem zúčastněným nedostává ani dostatečného úsilí, ani zkušeností ani šikovnosti a rázně se ujal řešení. Dal mladému králi pár dobře míněných praktických rad a údajně ho i přiměl k drobnému chirurgickému zákroku, který odstranil poslední překážku ke skutečnému naplnění manželství. Záhy se pak mělo ukázat, že Josef II. opravdu přispěl k pokračování rodu Bourbonů, i když bez valných vyhlídek do budoucnosti. Naštěstí to tehdy ještě nikdo netušil, snad jen prozíravá Marie Terezie.

A když už byl habsburský vládce v ráži, nevynechal při svých radách a napomenutích ani Marii Antoinettu, která mu už delší dobu dělala starosti a císařovně Marii Terezii přidávala vrásky na čele. Mladá královna, mateřskými starostmi dosud nedotčená, si během let zvykla na dost veselý a rozmařilý život a brzy si tím vysloužila závist i nebezpečnou nenávist. Na druhé straně, i jiné královny a princezny žily často lehkomyslně a přesto je za trest nesmetla revoluce. Marie Antoinetta možná nežila, jak se dnes s oblibou říká, ve správný čas na správném místě, takže jí bylo souzeno na chyby doplatit.

Přitom počátky jejího příběhu vypadaly docela slibně. Když se Marie Antoinetta provdala za Ludvíka XVI., byla to velká sláva. Nadšení nad příjezdem nové francouzské královny bylo prý tak velké, že se dá právem mluvit o dobytí Paříže. Marie Antoinetta se okamžitě proslavila svým půvabem a grácií a v opěvování jejích předností se vzácně shodovali její současníci i historikové.

Mnohem méně nadšení však vyvolával způsob života, který vedla. Jak napsal Stefan Zweig, měla tato „rokoková královna“ v zásadě jen čtyři hlavní starosti. K nim patřily toalety, účesy, šperky a zábava.1 Díky každodennímu řešení těchto problémů sice našla u dvora slušnou obživu celá řada lidí, ale není pochyb, že to muselo stát spoustu peněz. Takové starosti si však královna zjevně nepřipouštěla. Dokud král platil, zdálo se být všechno v pořádku, a král platil rád. Co na tom, že se občas musely dělat i dluhy.

Nejvíc se asi pro lehkomyslný život své dcery trápila Marie Terezie, jak je zřejmé z celé řady jejích dopisů. Jasnozřivě prorokovala Marii Antoinettě i jejímu manželovi ztrátu královské autority a špatný konec jejich vlády. Jak se pak mělo ukázat, císařovna měla pravdu, ale naštěstí se toho už nedožila. Její syn a následník Josef II. tomu ale neušel a chmurné začátky dramatických událostí ještě stihl zažít.

Po narození Marie Terezy Charlotty se však zdálo být zatím všechno zlé na chvíli zapomenuto. Královna sice přivedla na svět jen dceru, ale i tak se konečně ujala svých povinností a  byla veřejností vzata na milost. Ludvík dceru i královnu miloval a všichni věřili, že ani následník na sebe už nenechá dlouho čekat. A tak se v prosinci roku 1778 slavilo nejen v Paříži, ale také ve Vídni. Habsburský vliv na francouzský trůn konečně přestal vypadat beznadějně.

Osudový přítel Marie Antoinetty

Nic ale nemělo být jednoduché. Zdá se to skoro příznačné, že právě v roce plodného rozvoje královského manželství vstoupil do života Marie Antoinetty ještě další muž. Zpočátku to vypadalo sotva na románek, ale jeho role se měla později ukázat jako vskutku osudová. Bylo mu totiž souzeno nejen milovat královnu s nebývalou oddaností, ale v dalších letech asistovat u všech dramatických událostí královské rodiny téměř až do hořkého konce.

Onen osudový přítel se poprvé objevil už před čtyřmi lety na jednom z mnoha maškarních plesů, které Marie Antoinetta tak milovala. Setkání při tanci proběhlo sice s patřičnou koketérií, ale bez dalšího pokračování, a brzy bylo zapomenuto. Aspoň to tak vypadalo. Avšak v srpnu roku 1778 byl onen neznámý tanečník uveden do Versailles a oficiálně představen královně. A královna si najednou vzpomněla. Od této chvíle se nevyhnutelně začalo ve stínu dvora odehrávat drama nejen milostné, ale později i politické, které dodnes nedopřává klid mnoha historikům i spisovatelům.

Švédský hrabě Hans Axel Fersen, neboť o něm je nyní řeč, přijel do Paříže v roce 1773, aniž by tušil, že se má stát románovým hrdinou.2 Měl právě za sebou více než tříleté putování po Evropě s cílem získat co nejvíce znalostí a zkušeností pro budoucí diplomatickou kariéru. Na tuto vzdělávací cestu se vypravil na přání otce, vlivného švédského politika. A tak Fersen čile navazoval užitečné kontakty, navštívil pár panovnických dvorů i významných osobností, chvíli pobyl na několika univerzitách a nevynechal ani ikonu tehdejšího světa vzdělanců, filozofa Voltaira. Nakonec bylo třeba ještě zamířit do centra evropské elegance a společenského života, do Paříže.

Nadějný mladý muž měl ale ještě jeden důležitý úkol, uzavřít v přiměřené době nejen spokojené, ale i výhodné manželství. Otec mu nepochybně už nějaké nevěsty vyhlédl, nicméně, okružní evropská cesta slibovala i další možnosti. Zatím se ale nezdálo, že by se Axel do ženění nějak nadšeně hrnul, i když jako záminka k cestování se takový úkol náramně hodil. Ostatně, času bylo ještě dost, vždyť při prvním příjezdu do Paříže mu bylo sotva osmnáct let a při druhém setkání s královnou jen dvaadvacet. Možná se sluší podotknout, že Marie Antoinetta byla přibližně stejně stará, či lépe řečeno, stejně mladá jako Axel Fersen.

Když po vlídném přijetí u francouzské královny v roce 1778 začal Fersen psát domů nadšené dopisy o královské přízni, jeho otec to mohl tehdy ještě chápat jako vítanou příležitost k navázání dalších užitečných kontaktů. Sotva ho mohlo napadnout, že právě setkání s královnou brzy učiní všem sňatkovým plánům konec. Fersenovy návštěvy u dvora probíhaly zprvu docela nevinně a ve vší počestnosti jen u hracích stolků, při různých společenských událostech a většinou i za přítomnosti krále. Ostatně, královna byla v té době zrovna těhotná.

S postupujícím časem se ale začalo odehrávat mezi Marií Antoinettou a Fersenem skryté a dosud nevyslovené drama, o jehož existenci neměl nikdo ani tušení. Kolem Marie Antoinetty se už sice řadu let rojily nejdivočejší pomluvy, ale zrovna v případě Axela Fersena se nevědělo nic určitého. Možná to bylo i tím, že zpočátku se vlastně nic viditelného nedělo a každého muselo zmást vybrané chování a sebeovládání šarmantního severského šlechtice.

Období zamilovaných pohledů však přece jen nemohlo trvat věčně. Okolí začínalo mít podezření a napjatě se čekalo, kdy královna konečně šlápne vedle. Malá princezna Marie Tereza už byla na světě a tak teoreticky nic nebránilo, aby Marie Antoinetta nerozumně zhřešila. Ale nestalo se tak, alespoň zatím, což bylo jistě i zásluhou samotného Fersena. Tento skvěle vychovaný a prozíravý Seveřan brzy pochopil neudržitelnost situace a rozhodl se pro nejlepší možné řešení. Odcestoval do Ameriky a pro tu chvíli odvrátil hrozící nebezpečí. Všichni, kdo už se těšili na novou pomlouvačnou kampaň proti královně, museli ke své lítosti zatím hledat jiná témata.

Hrabě Axel Fersen nejel samozřejmě přes oceán jen tak na výlet. Zvolil si úkol, který se mu zřejmě jevil jako bohulibý, a zúčastnil se ve službách Francie americké války za nezávislost. Společným nepřítelem byla samozřejmě Anglie, se kterou měla také Francie nějaké nevyřízené účty, jako ostatně v minulosti už mnohokrát. Francie poslala do USA nejprve tajně finanční a materiální pomoc a posléze i armádu. Jen málokdo asi v té době dokázal předvídat, kolik potíží přinese válka za pár let samotné Francii. Hladinu veřejného mínění začaly brzy čeřit nejen nové myšlenky svobody a rovnosti, ale také protesty proti obrovskému státnímu dluhu, který zavinily, mimo jiné, i válečné výdaje.

Politická budoucnost Francie však asi nebyla to hlavní, čím se Fersen v Americe ve svých myšlenkách zabýval a pro co by se trápil. Uprostřed válčení především nijak nezapomínal na francouzskou královnu. Čilá korespondence s Marií Antoinettou mu po čtyři roky aspoň částečně vynahrazovala potěšení z osobních setkání, kterých se  tak velkoryse zřekl. A nezapomínala ani Marie Antoinetta. Nabízí se otázka, zda toto dlouhé odloučení bylo skutečně tím nejlepším způsobem, jak při budoucím vytouženém setkání odolat pokušení.

Potíže s výchovou a první podezření

Tato a následující léta pomalu začínala být pro královskou rodinu nepřetržitou sérií soukromých i politických dramat. Rostoucí společenské napětí mělo, mimo jiné, za následek, že osobní život Marie Antoinetty se stal věcí veřejnou. Jen těžko si lze tedy představit, že pohnuté události by přešly kolem její dcery bez následků. I když malá Marie Tereza zatím nemohla chápat, co se kolem ní děje, jistě musela alespoň cítit, že něco není v pořádku. Kradmé pohledy okolí a šeptem pronášená kritika královny na straně jedné a naivně nerozumné chování matky na straně druhé, to bylo pro dětskou mysl prostředí nadmíru matoucí. Netřeba ani psychologa, abychom si dovedli představit, že vztah dcery a matky mohl zaznamenat jisté trhliny.

Marie Antoinetta se sice pustila do mateřské péče s plným nasazením, jakého byla při své nezkušenosti schopna, ale okolnosti jí nešly příliš na ruku. Postavení malé princezny bylo hned od začátku výjimečné. Byla údajně velmi hezká a brzy se stala miláčkem dvora. Ludvík XVI. svoji dceru zbožňoval a zdálo se, že Marie Tereza je viditelně především z bourbonské krve. Historikové později podobnost dcery s otcem neopomněli často zdůrazňovat. Objevují se ovšem i spekulace, že u dalších dětí si Ludvík nebyl otcovstvím tak jistý.

Jinak ale vzbuzuje tato dcera Marie Antoinetty u historiků jen malý zájem a hodnocení její osobnosti bývají nejednotná. Za zmínku stojí například sžíravě sarkastický Stefan Zweig, když spekuluje o vztahu královny a jejích dětí a píše: „...dcera, neustále nenaložená, nepřívětivá, duševně líná a v každém směru bezvýznamná, která si nemohla živou, něžnou, temperamentní Marii Antoinettu nikdy tolik získat, jako tento krásný, něžný a obdivuhodně čilý hošík (tzn. druhorozený syn Ludvík Karel) …“3 Toto vskutku nemilosrdné vyjádření však alespoň připomíná, že vztahy v královské rodině nemohly projít úplně bez povšimnutí, jakkoli skutečné problémy byly tehdy úplně v něčem jiném.

Vraťme se však od dojmů ke skutečným událostem do doby, kdy rodina ještě sídlila ve Versailles a malá Madame Royale začínala teprve tak zvaně rozum brát. Marie Antoinetta se, proti očekávání zlovolných jazyků, starala o dceru velmi dobře, snad až příliš dobře. Přepych, na který byla sama zvyklá, chtěla dopřát i jí, a tak měla Marie Tereza brzy zástup různých pečovatelů a garderobu vpravdě královskou. Ještě jí nebyly ani dva roky, když prý měla k dispozici vlastního kadeřníka, pedikéra, několik lékařů, duchovních a učitelů všeho druhu, o houfu sloužících ani nemluvě.

Malá infantka se tak mohla po libosti vzdělávat v hudbě, tanci či různých vědách, dokonce mohla i cvičit na hrazdě, pokud by o to stála. I na to měla svého cvičitele. Co všechno princezna doopravdy provozovala, to sice přesně nezjistíme, nicméně vyvíjela se velmi rychle. A možná jí také dost rychle rostlo sebevědomí. Kvůli její pýše a ješitnosti si prý matka natolik dělala starosti, že o tom v obavách psala i své sestře, neapolské královně Marii Karolině.

Povýšené chování volila Marie Tereza hlavně vůči neurozeným osobám, občas však šokovala panovačnými výroky i leckterou dvorní dámu. V poněkud naivní snaze přísně vést svoji dceru ke skromnosti zvala Marie Antoinetta do její dětské společnosti záměrně i děti nešlechtického původu, leč s nevelkým úspěchem. Sama pak věnovala Marii Tereze mnoho hodin výchovného úsilí a také vychovatelky měly v tomto směru příslušné pokyny. Kdoví, jestli nakonec nezafungovalo známé pravidlo, že tlak vyvolává protitlak. Královna možná chtěla mít svoji dceru příliš brzy dokonalou, ale třeba to chtělo jen trochu víc času. Bohužel, aniž to tušila, právě času Marie Antoinetta před sebou už moc neměla.

Výsledkem všeho snažení byla nakonec jen typická dětská vzpurnost a odpor k matce. Jako příklad se někdy uvádí vyjádření čtyřleté princezny, když se dozvěděla o nebezpečném pádu královny z koně. Smrti své matky by prý nelitovala, protože by ji alespoň už nemusela vidět.4 Zdá se to na první pohled šokující, ale děti nezřídka přejí rodičům nějaký trest za příkoří, které jim rodiče, dle dětského úsudku, výchovným snažením způsobili.

Jeden pozoruhodný výsledek výchovy však přetrval u Marie Terezy celý život. V rámci společensky vhodných ženských dovedností naučila královna svoji dceru skvěle vyšívat. Z vyšívání se však postupně stala přímo posedlost, která provázela Marii Terezu prakticky celý život. Ale proč se nad tím příliš pozastavovat. V letech, strávených s rodiči ve vězení, mohla tato činnost pomáhat přežít mnohou krušnou chvíli a jistě přišla vhod i později, v dobách nelehkého kočovného života.

Princezna Marie Tereza Charlotta ale nebyla naštěstí u královského dvora ve Versailles trvalým středem pozornosti. Stále se něco dělo, i když, po pravdě řečeno, důvodů k radosti nebylo příliš mnoho. Druhé těhotenství Marie Antoinetty skončilo nešťastně potratem asi za půl roku po narození Marie Terezy. V listopadu 1780 umírá ve Vídni císařovna Marie Terezie a Marie Antoinetta tak najednou ztrácí kus svého zázemí v habsburské rodině, jakkoli jí dříve matčiny káravé a výchovné dopisy nebyly vhod. Smutek je v dalším roce 1781 na chvíli vyvážen radostí z narození syna Ludvíka Josefa. Král je bez sebe radostí, oslavy jsou velkolepé, ale brzy se ukáže, že stále nemocný Ludvík bude v dalších letech trvalým zdrojem obav rodičů o jeho život.

V roce 1783 se vrací z Ameriky hrabě Axel Fersen a královně začínají utajované radosti i milostné komplikace. Někteří historikové se domnívají, že právě v tomto roce se Marie Antoinetta a Axel Fersen stali milenci.5 Mělo se tak stát v tajném koutku zahrad ve Versailles, kde si královna nechala postavit unikátní malebnou hračku. Jen pro ni a pár vyvolených zde vznikla jakási miniatura selské usedlosti „Malý Trianon“ i se všemi atributy zemědělského hospodaření. Jiní se však domnívají, že ke sblížení došlo až později v Paříži, zatímco obhájci královniny cti tvrdí, že k němu nedošlo nikdy a láska zůstala provždy jen platonická. Zdá se ale, že král si to nemyslel.

Ve stejném roce údajně došlo k dalšímu těhotenství, opředenému již různými dohady, situace však končí zase potratem. Někdy v této době se mezi královnou a Fersenem začíná rozvíjet pozoruhodná tajná korespondence, jejíž velmi okleštěná část spatřila světlo světa až o sto let později a dodnes je pro životopisce jen málo objasněnou hádankou. Nalezeným dopisům přidává na záhadnosti i skutečnost, že pisatelé si postupně vytvořili celý systém tajného dorozumívání, včetně šifer, neviditelného inkoustu, vyměňování knih se vzkazy mezi řádky a podobně. A není se co divit, vždyť kromě milostných vzkazů se stále častěji psalo také o politice a o budoucích plánech.

Aféry, pomluvy a rodinné starosti

Pověstný skandál s náhrdelníkem, který rozvířil veřejné mínění a královně doslova podrazil nohy, už čekal za dveřmi. Je to záležitost pořádně zamotaná a bylo o ní napsáno hodně stran. Kuriózní na celé věci je skutečnost, že pověstný diamantový náhrdelník Marie Antoinetta nikdy ani neviděla, natož aby jej vlastnila díky jakémusi pokoutnímu nákupu. Přesto se událost z roku 1785 postupně proměnila z pouhého podvodu téměř v začátek revoluce. V zájmu zjednodušení lze popsat celou událost asi následujícím způsobem.

Na  počátku akce stála jakási madam La Mottová, která se už delší dobu chytře točila kolem dvora a díky smyšleným báchorkám o svých známostech dokázala získat tu i onde nemalé prostředky na přepychový život, potažmo i se svým stejně kvalifikovaným manželem. Bezděčně vstoupili do tohoto příběhu dva pařížští klenotníci, kteří vytvořili zmíněný náhrdelník a klíčovou roli nechtěně sehrál ctižádostivý, ale také rozmařilý, lehkomyslný a nečekaně důvěřivý kardinál Rohan.

Velkým a přímo životním dílem zmíněné podvodnice byl plán, do kterého byla nevědomky zatažena i královna. Madam La Mottová přesvědčila kardinála Rohana, že může získat významnou funkci u dvora, když zprostředkuje zadlužené královně tajný nákup zmíněného náhrdelníku. Měl se  klenotníkům osobně zaručit za jeho splácení na základě dopisu od královny, samozřejmě fingovaného. Královna  v něm slíbí, že náhrdelník do dvou let splatí a potvrzení slibu vyjádří Rohanovi při tajné schůzce v královských zahradách.

A jak se řeklo, tak se i stalo. Na noční schůzce v zahradách se zmámený kardinál nechal okouzlit najatou a zamaskovanou podvodnicí, La Mottová mu pak předala falešný dopis, kardinál převzal proti potvrzení od klenotníků náhrdelník a s nepochopitelnou důvěřivostí jej předal La Mottové. Od té chvíle už náhrdelník vcelku nikdo neviděl. Zatím však měli všichni radost z vydařeného obchodu, kromě královny, která neměla o ničem nejmenší tušení. Jen v podsvětí se začaly tiše rozprodávat cenné diamanty a La Mottová s manželem nápadně zbohatli, což ale prý nikoho neznepokojovalo.

Idyla trvala samozřejmě jen do chvíle, než se klenotníci dostavili ke dvoru urgovat dosud nesplacenou první splátku. Král i královna byli právem rozhořčeni, účastníci podvodu byli zatčeni a záležitost dostal k projednání parlamentní soud. Mohlo by se tedy zdát, že spravedlnosti bude rychle učiněno zadost a královna bude mimo jakékoliv podezření. Avšak zdaleka ne všichni přáli královně dobrý konec, takže všechno bylo nakonec jinak.

Kardinál Rohan byl, díky své funkci a rodokmenu, velmi významná a téměř nedotknutelná osoba, zatímco kolem královny se v té době už točilo příliš mnoho pomluv. Do věci se navíc vložily četné vlivné osobnosti z nejvyšších církevních i světských kruhů, takže výsledek procesu byl nakonec pro Marii Antoinettu nejen ponižující, ale přímo osudový. A kdož ví, jak moc tehdy držela královně palce její teď už sedmiletá dcera.

Veřejnost přijala rozhodnutí soudu se škodolibou radostí. Kardinál Rohan byl osvobozen, neboť byl prý vlastně také podveden. Madam La Mottová byla sice odsouzena k vypálení cejchu a k doživotnímu žaláři, podezřele brzy se jí však podařilo uprchnout. Odjela do Anglie, kde čekal už její manžel i se zbytky náhrdelníku. Aby toho nebylo málo, napsala tam čilá podvodnice pomlouvačné paměti, které jistě potěšily všechny nepřátele královny.

Královna Marie Antoinetta se brzy stala hlavní podezřelou, alespoň podle veřejného mínění, neboť, jak praví přísloví, „není šprochu, aby na něm nebylo pravdy trochu“. Koneckonců, proč nevěřit, že rozmařilá královna si koupila na dluh diamantový náhrdelník. A proč se divit, že královna pobíhá v převlečení v noci po parku, když maškarní plesy byly v paláci každou chvíli. Na královský dvůr tak začaly padat první stíny a nepříznivé veřejné mínění už nezvrátila ani radikální změna způsobu života Marie Antoinetty.

S pomlouvačnými pamflety se nyní doslova roztrhl pytel a rozhořčený lid jásal. Král Ludvík XVI. snad mohl ještě rázně vystoupit na obranu cti své ženy, zasáhnout tvrdou rukou a třeba i rozpustit vzpurný parlament. Ale tvrdou ruku Ludvík XVI. opravdu neměl a neměl ani dost odvahy jít do otevřeného konfliktu. Mimo to, možná by nakonec jen urychlil vzpouru proti dvoru, která byla stejně už na spadnutí. A tak se pro začátek začalo u dvora aspoň trochu šetřit, i když král a královna nejspíš sotva tušili, kde začít a kolik co vlastně stojí. Kromě toho, pokud jde o budoucnost a o přežití, bylo šetření už zcela zbytečné.

Jako by nestačil skandál s náhrdelníkem, přibývá v onom pohnutém roce 1785 s nebezpečnou rychlostí i mnoho dalších vzrušujících událostí. Král i královna tak začínají bezděčně, leč neodvratně připravovat dramatický osud nejen pro sebe, ale i pro své děti. V březnu toho roku se Marii Antoinettě narodil druhý syn Ludvík Karel, tentokrát zdravý a životaschopný. Spolu s královnou se velmi raduje také Marie Tereza i její mladší postonávající bratr, král se však raduje o poznání méně. Oslavy jsou poněkud umírněné, což se ale dá dobře zdůvodnit nastupující ekonomickou krizí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Marie Tereza Charlotta Bourbon.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.