Milánek na zabití

Eva Hölzelová

© Eva Hölzelová, 2009

Tvorba obálky © René Vaněk, 2013

ISBN 978-80-87739-20-4 ePub

ISBN 978-80-87739-21-1 mobi

Obsah:

Milánek na zabití

Milánek na vodě

Milánek na gymplu

Sluníčko mého života

Milánek na zabití

Z deníku doktorky Lenky

úterý 11. června

Vím, že se na mě budete dívat jako na Herodese. Nesnáším Milánka. Milánkovi, mladšímu bratrovi mého muže Petra, je 13 let a bydlí s rodiči. Když jsem s Petrem ještě chodila, tak mně přišel docela roztomilý.

Takový vědátor, všechno chtěl vědět, pořád se na něco dotazoval. Často jsem s ním o všeličems diskutovala. Počínaje vznikem vesmíru a konče otázkami, proč je tento vesmír tak nespravedlivý a pubescentům se dělají beďary hlavně na zádech, když si je tam nemůžou mačkat.

Milánek, zakomplexovaný špekoun, se dobře učí, ale nikdy by nedal opsat úkol. Jen se raduje, když to druhým nejde. Oblečení má neustále pokecané od jídla, brýle věčně upatlané a tak zvláštně přes ně mžourá, že vypadá jak retard, ale to on není, on je nesnesitelně chytrej.

Jakmile jsme si s Petrem zařídili náš nový domeček, zvonek. Za dveřmi stojí ubrečený, uválený a usoplený Milánek.

„Co se děje?“ ptám se naoko překvapeně, i když vím. Milánka kluci zase seřezali. Nikdo ho ve škole nemá rád, protože donáší, a když si zažaluje, tak dostane nakládačku.

Milánka jsem utěšila a nabídla mu, ať kdykoliv přijde, kdyby ho kluci pronásledovali. To jsem neměla říkat za přítomnosti Petra. Vypadala jsem jako převeliký dobrák, ale v duchu jsem tajně doufala, že když chodíme z práce navečer a škola končí mnohem dřív, většinou stejně nebudeme doma. Stejnou myšlenku měl bohužel i můj mužíček, který vyšperkoval moji nabídku tím, že Milánkovi věnoval náhradní klíče od domu.

Milánek se místo domů naučil chodit k nám, navštěvuje nás takhle už tři měsíce a teď tu sedí vedle v obýváku s mým mužem na našem gauči a dívají se na moji televizi, co jsem si přinesla z mého původního bytu, hrozně se smějí… Copak asi dávají tak legračního?

Dochází mi trpělivost. Vstávám a důrazně a hlasitě Milánkovi nařizuji: „Hele, seber se a běž už domů. Rodiče se po tobě už určitě shání. Seš tady pořád, ať si tě taky užijou doma.“

Milánek ani necekne a odchází.

„Co to do tebe, prosím tě, vjelo, proč jsi na něj křičela, vždyť nic nedělá?“ diví se Petr.

Mám chuť vychrlit, jak mi tady Milánkova přítomnost vadí, jak bych chtěla radši trávit volný čas jenom s ním, vždyť bychom měli být stále ještě v líbánkách.

Z Petrova tázavého pohledu však usoudím, že by mě stejně nepochopil, a já momentálně nemám sílu to sáhodlouze vysvětlovat, a tak jen hlesnu: „Měla jsem dnes v práci strašně lidí, jsem příšerně utahaná a chci mít klid.“

Petr jen zakroutí hlavou a naštěstí už mlčí.

středa 26. června

Milánek tu dva týdny nebyl. Asi to zabralo, musím být na něj ostřejší, funguje to. Náš sexuální život se zlepšil.

pátek 28. června

Milánek mně udělal velkou radost. Přišel nám ukázat vysvědčení, má samozřejmě samé jedničky, z toho se však neraduji, to hodlám prožívat až se svými dětmi. Oznámil nám, že ho nyní celý měsíc neuvidíme, jede s rodiči na čtrnáct dní k Balatonu a hned potom na dětský tábor. Jak báječné, jak vynikající.

pondělí 5. srpna

Milánek se nám vrátil! Přišla jsem domů z práce, jeho jsem už nezastihla, ale zaznamenala pach té jeho smradlavé mastičky. Milánek totiž trpí jakousi kožní chorobou, která se navenek projevuje jako lupénka, ale kolega MUDr. Straka, kožní doktor, tvrdí, že to není lupénka, ale ekzém.

V konečném důsledku je to jedno, neboť současná medicína neumí vyléčit ani lupénku, ani Milánkův ekzém, pouze zmírnit příznaky. Milánek by měl držet dietu a vůbec nejíst sladké, čokoládu, kakao a jiné pochoutky.

Protože se ovšem neumí ovládnout, svoji vyrážku si víceméně pěstuje, a po každém prohřešku pak podivně čpí jakousi mastí, kterou mu speciálně míchají v lékárně.

sobota 23. srpna

Obědváme. Zvoní Milánek. Je prý po obědě, ale nabízené pečené kuře s brambory neodmítne. Pak se rozvalí na gauč a čeká.

Na co čeká ten otravný parchant? Petr navrhuje, abychom jeli na houby. Milánek ožije a chce jet taky. No to snad ne. Nakonec jedeme Milánek, Petr a já, každý svůj nožík a svůj košíček.

Milánek zřejmě čte úplně všechno, jak mu ty knihy přijdou pod ruku, a proto v autě dostaneme přednášku o houbách českých lesů, o možném riziku záměny, a když už se tak stane, jak bojovat s otravou, a to už ho musím přerušit, protože tady mně fušuje do řemesla.

V lese se ukáže, že teoreticky je sic dobře vyzbrojen, ale prakticky mu to není nic platné, jelikož špatně vidí a je rád, že dohlédne na zem, aby rozpoznal, že nešlápne do díry, nebo nezakopne o velkou větev, v žádném případě však, aby spatřil nějakou houbu. Nicméně klopýtá od jednoho k druhému a kritizuje obsah košíčků.

Když mě začal nutit, abych vyhodila z košíku vynikající holubinky mandlové, jelikož se ve skutečnosti prý jedná o jedovatou holubinku vrhavku, nevydržela jsem. Tyhle holubinky sbírám už od dětství, holubinka mandlová má jemnou oříškovou chuť, kdežto vrhavka silně palčivou.

Křičím na celý les: „Drž už konečně hubu, seš úplně nemožnej, vůbec tomu nerozumíš a do všeho jen kecáš! Zkazíš každou hezkou chvilku!“

Milánek zírá v němém údivu.

„Co říkáš?“ řvu nepříčetně a vytáčím sama sebe.

On dál neříká nic, mlčí a kouká. A já vidím, jak mu vlhnou oči. Posléze blekotá, že to myslel dobře, že o mne měl strach, abych se neotrávila. Petr zasahuje, říká něco o hysterce, naloží nás do auta a jedeme domů.

Milánek plačky vystupuje doma a my pokračujeme k nám. Petr mlčí, já též.

Doma se snažím trpělivě vysvětlit: „Ale já mám taky právo na soukromí. Milánek nemůže být pořád s námi. Kdykoliv přijdu domů z práce, je tu.“

U Petra však nepochodím, snaží se bratra zastat: „Milánek je takový chudák, má jen mě.“

To nechápu, copak je nějaký sirotek? Tchán a tchyně jsou ještě čilíci.

„Děti se mu smějí.“ Proč?!!!

„Nemá žádné kamarády, proto k nám chodí.“ Ani se nedivím!

„Tebe má rád, je to takový dobrák, ale ty se k němu chováš jako k cizímu. Měla by ses nad sebou zamyslet a snažit se k němu chovat líp, je to ještě dítě.“

Takže nejdřív hysterka a pak zamyslet! A on dobrák! Já jsem tedy na vině, že se u nás co týden roztahuje protivný fracek, krmí se naším jídlem a ohrožuje naše manželství. Vidím, že otevřeným odporem nic nezmůžu. Tak tedy válka. Vyhlašuji Milánkovi válku. Moji tichou válku, o které vím jen já. Budu mu potají znepříjemňovat život a tvářit se přitom jako prima švagrová.

úterý 3. září

Milánek začal chodit do školy a kluci mu prý už zase vyhrožují. Kéž by nezůstali jen u slibů! Milánek snědl uzené, z něhož jsem chtěla zapékat šunkafleky. Přijmu to jako veselou příhodu, jako když zapomenete jídlo na stole a sní vám ho třeba pejsek. Jsem přece prima švagrová.

pátek 6. září

Koupila jsem si nový notebook.

úterý 10. září

Chci k notebooku, ale dřepí tam Milánek.

čtvrtek 12. září

Milánek zase dřepí u notebooku. Možná by mi úplně stačil počítač, co mám v ordinaci!

pátek 13., sobota 14., neděle 15., pondělí 16., úterý 17. září

Milánek je u nás pořád. Stále čučí do monitoru a má to tu výhodu, že se na nic neptá. V sobotu jsme jeli na výlet, ani nechtěl jet s námi. Užili jsme si to.

středa 18. září

Přijdu z práce a samozřejmě u notebooku shrbená zádíčka děcka, které nikdy nesportovalo. Nevím, jak dlouho to ještě vydržím.

Náhle Milánek vstává, vypíná jej, rychle se rozloučí a zmizí. Konečně pohoda. Uvařím si kafe, notebook zase zapnu, ale ten se mnou vůbec nekomunikuje – nic nenabíhá.

čtvrtek 19. září

Servisní technik mi oznamuje: „Máte to pěkně zavirovaný, mladá paní.“

Pak na mě lišácky mrkne a řekne: „Když se stahuje porno, to je pak hned.“

Nemá cenu mu vysvětlovat, kdo tady vesele za naší nepřítomnosti sjížděl porno.

Technik vše rozchodí, nainstaluje novou verzi antiviru a všechny další potřebné programy. Nepřišla jsem o nic důležitého, protože medicínské programy a data pacientů mám uloženy v počítači v ordinaci a navíc je pravidelně zálohuji na externí disk.

Přesto využiji příležitosti a zavolám tchyni: „Milánek mi zničil v notebooku úplně všechna data, všechny programy jsou pryč… všechny podklady do účetnictví taky pryč!“

Tchyně jen lapá po dechu: „Ale jak je to možné, Lenuško?“

Náležitě to zdramatizuji: „Jak, jak, pořád u něj dřepí, leze já nevím na jaký stránky a všechno zaviroval… nic tu nefunguje… celá moje soukromá praxe je v pytli!!“

O pornu pomlčím, za prvé mi jde o to, aby k nám už nelezl, jeho morální vývoj je mi ukradený, za druhé tím nechci tchyni přidělávat starosti.

sobota 19. října

Vítězství. Milánek tu už měsíc nebyl a nic jsem pro to kromě jednoho telefonátu nemusela udělat. Asi se hrozně bojí. Kéž by to vydrželo navždy!

čtvrtek 24. října

Volá tchyně a zve nás v sobotu na oběd. Je velmi pokorná a milá. Bojím se, aby to nebyl pokus o smír.

sobota 26. října

Byl to pokus o smír! Moje maminka dělá lepší kachnu se zelím a bramborovým knedlíkem. Tchyně se moc nevytáhla. Po celou dobu oběda se na Milánka ani nepodívám a on rovněž upřeně zírá do talíře. I když on tak kouká vždycky, plný talíř, to je jeho nejlepší video.

U kávy a buchty, kterou už opravdu nemůžu, tchyně spustí: „Lenuško, prosím tě, už se na Milánka nezlob, on je tak nešťastný, tak ho to mrzí. Kdybys viděla, co se jen nabrečel!“

A šťouchne do synka: „Milánku, řekni taky něco, no vždyť víš.“

Milánek vstane, jde vedle, vrací se, podává mi kytici čajových růží, pokradmu se podívá na Petra (to musel on prozradit, že je miluji) a mumlá: „Lenko, promiň…“

Teď mě zcela zatlačili do kouta. Tak hezky se to vyvíjelo a teď mi nezbývá, než se s tím malým skrčkem udobřit! A zase ho obden nacházet doma a počítat pak ztráty.

Vynutím ze sebe milý úsměv a řeknu: „To víš, že jo, všechno to smažem a budem zas kamarádi…“

Tchyně se spokojeně usmívá, dosáhla svého, a tak může přejít do útoku: „Víš, Lenuško, Milánka hrozně baví pracovat na počítači, ve škole ho k tomu nechtějí pustit, jsou na něj zlí.“

Pak se zatváří, že by jí člověk dal snad korunu: „My jsme zase chudí a nemáme na to, abysme mu kupovali ten počítač a platili ten internet.“

Tak chudí zase nejsou, tchyně je sice teď na podpoře, ale tchán práci má, obsluhuje NC řízený soustruh ve zdejších strojírnách.

Naše chudá máti prosebně pokračuje: „Nemohla bys ho občas k tomu pustit? Už ti tam nic neudělá. A Petr říkal, že už prý nemůžeš dostat ten virus.“

No to je od Petra hezké!! To si na mě hezky políčili.

Rezignovaně vydechnu: „No občas by mohl.“

Tak a sklapla past. Vím, co bude následovat.

neděle 27. října

Čekám na Milánka, a on nepřišel.

úterý 29. října

Už je tady.

středa 30. října

Zase je tady. Přinesl si novou hru.

čtvrtek 31. října

Zase…

pátek 1. listopadu

Do pr…, to snad bude každý den!

sobota 2. listopadu

Dnes ne. Setkali jsme se však u hrobu.

Tchyně mi sdělila: „Víš, nakázala jsem Milánkovi, aby na Dušičky neobtěžoval, že se to nehodí… A vůbec, že k vám nemá chodit denně.“

neděle 3. listopadu

Milánek poslouchá maminku.

pondělí 4. listopadu

Tchyně má víc rozumu, než jsem si myslela.

úterý 5. listopadu

Ne, nemá. Už je zase tady.

středa 6., čtvrtek 7., pátek 8., neděle 10. listopadu

Opakuje se situace z minulého týdne. Začínám mít alergii nejen na Milánka, ale i na ten pitomej elektronickej křáp.

pondělí 11. listopadu

Ten notebook musí z domu!

úterý 12. listopadu

Rozvinu strategický plán. Hned po Milánkově odchodu si vše potřebné okopíruji na externí disk a zformátuji harddisk. Těším se na zítra.

středa 13. listopadu

Z práce pospíchám domů. Petr ještě není doma a Milánek tu také není. Ale asi tu byl. Pro jistotu se zeptám. Volám k nim, vezme to tchyně, a než stačím cokoliv říci, spustí: „Milánek za to teď opravdu nemůže, jen to pustil, už to nešlo.“

Hurá, vyšlo to!

Musím však být spravedlivě rozhořčená: „A kdo za to tedy může? Já snad? Celý den jsem nebyla doma, zase jsem přišla o všechna data!“

„Ale Lenuško, Milánek říkal, že si to stejně všechno zálohuješ a ještě máš ten počítač v práci. Tohle se dá lehce opravit, stačí znovu nainstalovat systém Windows, nahrát zálohované soubory a většina programů, co jsi tam měla, je zdarma stažitelná z internetu,“ odříkává jako básničku.

Úplně ji vidím, jak to čte z nějakýho papírku, co jí Milánek podstrčil. Ten zmetek, podcenila jsem ho. Další důvod zbavit se notebooku nadobro.

čtvrtek 14. listopadu

Dohodnu se se známým ze softwarové firmy, že ode mě notebook za symbolickou cenu odkoupí.

Petrovi si postěžuji: „Představ si, dala jsem spravit ten notebook a řekli mi, že si mám radši koupit nový, že už nestojí za to ho opravovat.“

Petr mě zaskočí: „Tak ho kup, to snad není problém?! Dnes už je za pakatel.“

Vydoluji ze sebe argumenty: „No zrovna za pakatel ne, ale ještě bych s tím počkala, nepotřebuji ho tak nutně, vlastně ho doma vůbec nepotřebuji. A pak budou Vánoce… A taky chceme jet na hory, což požere dost peněz.“

„Anebo ty ho nějak extra vyžaduješ?“ zeptám se opatrně.

Petr, úředník na magistrátu na životním prostředí, nepřítel sociálních sítí, jen pohrdavě odfrkne.

Námitka přijata. Uf.

pondělí 18. listopadu

Milánek se roztahuje na gauči a vidím, že si začíná otvírat kompoty, které pro nás moje maminka zavařila. Jsem zvědavá, jak dlouho nám vydrží. Nebo jemu?

Ani se nenamáhá omluvit za ten notebook, jen zabručí: „Čau,“ a dál se věnuje televizi.

Že by to prokoukl? Musím být opatrnější a mít neustále na mysli, že mám před sebou inteligentního protivníka.

čtvrtek 21. listopadu

Milánek tu sedí celý ubrečený, roztrhané kalhoty a rozbité koleno, prý spadl na zem, když utíkal před kluky. Jakmile kluci viděli, že krvácí, nechali ho být, a tak se dobelhal k nám. Ošetřuji mu ránu, na šití to není.

Neodpustím si rýpnout: „Tak na koho jsi zase žaloval, že tě honili?“

„Já nežaluji,“ zarputile odmítá obvinění.

Mělo by mi ho být líto, ale není. Vím od rodičů jeho spolužáků, že je opravdu velký podrazák, mnohdy si v ordinaci postěžují a vypráví mi, co kde komu provedl.

I učitelé už pomalu mají strach, když za nimi přijde s tím svým zlovolným výrazem, protože věčným žalováním a donášením je nutí řešit věci, které by normálně vůbec neřešili. Vždy se vesměs jedná o úplné klukoviny, které i oni v mládí prováděli. Milánek za ně ale vyžaduje potrestání.

pondělí 25. listopadu

Otevírala jsem dveře obýváku, když Milánek zrovna dojížděl pekáč se srnčím.

„Kolikrát jsem ti říkala, že máš jíst v kuchyni, všechno zamastíš,“ vyjedu na něj.

Dokonce i Petr u míchaných vajíček rozhořčeně poznamenal: „Ten Milan mě fakt naštval, já se na tu zvěřinu tak těšil.“

Že by cesta vedla tudy?

sobota 14. prosince

Uplynulých čtrnáct dní jsem se snažila chystat jídlo večer, kdy tam Milánek není, aby bylo na druhý den a Milánek je stačil sníst. On pokaždé jen ochutnal, ale vždy pro nás nechal dvě slušné porce.

Že by něco tušil? Pouze včera se neovládl a sežral skoro všechny meruňkové knedlíky.

Petr se projevil jako chápavý sourozenec, moc se tomu nasmál a prohlásil: „Meruňkový knedlíky stejně moc nemusím.”

Tudy cesta nepovede.

pondělí 16. prosince

Potrestala jsem sama sebe. Zkazila si tolik večerů a naučila Petra na teplá jídla.

U večeře, která se skládala z pokrájených tvrdých sýrů a chlebu s máslem, udiveně poznamenal: „A nic jinýho už nebude?”

Vidím, že maminka rozmazlila nejen Milánka, ale i Peťulku.

Odseknu: „Nemám furt čas vařit… Taky můžeš někdy uvařit ty.”

Petr mě překvapí a souhlasně pokývá: „No tak jo, zejtra udělám zapečený těstoviny s nivou, Milánek je má rád.”

To snad není pravda!!

úterý 17. prosince

Večeříme Petrovy zapékané těstoviny.

„Co budeš dělat o vánočních prázdninách Milánku?“ vyptává se Petr.

„Já nevím. Chtěl bych někam jet, ale nemám s kým,“ stýská si bratříček.

Hm, jak dojemné, jen aby nechtěl jet s námi.

A co budete dělat vy?“ ptá se ten vlezlej spratek.

Celá ztuhnu.

„Po Štěpánu jedem na týden do Krkonoš,“ hlásí můj muž.

„Jéé, vy se máte, to bych taky chtěl,“ nadchne se Milánek.

„Ale vždyť neumíš lyžovat… a ani nemáš lyže,“ oponuje Petr.

Najednou mi v hlavě blikne geniální myšlenka. Petr s Milánkem si ještě něco povídají, ale to už neposlouchám. Přemýšlím, rychle přemýšlím. Mozek pracuje jako o závod. Milánek je naprosto nesportovní, neohrabané a nepraktické dítě. Každou chvíli má odřená kolena, jak padá i na rovné zemi. Co kdyby se tam učil lyžovat! Ten to určitě nezvládne. Mohl by se krásně polámat a ležet nejmíň půl roku v nemocnici. Pak by třeba chodil o berlích, a to už by nás nenavštěvoval tak často.

Nebo by se mohl dolámat nadobro, to už by nás nenavštěvoval vůbec! Ano, to je ta pravá příležitost. Nadešla chvíle mé pomsty, moje tichá válka dostává konkrétní podobu, přesný rozměr. Teď, anebo nikdy!

Vyhrknu: „Ale vždyť bys mohl jet s námi. Lyže a lyžáky si můžeš půjčit v půjčovně. Aspoň by ses to konečně naučil!“

Milánek se celý rozzáří a Petr kouká doslova a do písmene s otevřenou pusou.

Pokračuji: „Zejtra spolu objedem všechny půjčovny.”

Stále zářící pohled a stále otevřená pusa.

Čekám, až někdo z nich něco řekne, ale jsou tak zaskočeni, že se nezmůžou ani na slovo.

Proto opět pokračuji já: „Taky budeš potřebovat nějaký lyžařský komplet a pořádnou čepici a rukavice. Koupím ti to jako dárek k Vánocům.“

„No to je hustý, musím to říct našim.“ Vstává a upaluje s tou radostnou novinou domů.

Petr vrtí hlavou: „Já se z tebe zblázním, nejdřív mi dáváš najevo, jak chceš mít soukromí a jak tě Milánek obtěžuje a pak ho vezmeš s sebou na dovolenou. Do ženský a do melounu fakt nevidíš.“

„Víš, mně ho přišlo tak strašně líto, jak říkal, že nemá s kým jet. On je vlastně chudák. Ještě nikdy nebyl na horách,“ špitnu soucitně.

„Ty seš tak strašně hodná holka,“ hladí mě po hlavě a vím, co bude následovat.

Ještě jsem stačila zavolat tchyni, ať k nám pošle Milánka už po obědě.

pátek 20. prosince

Poprosila jsem kolegu, aby za mě vzal odpolední ordinaci. Každoroční nápor neschopenek, aby si ženské mohly uklidit a napéct cukroví, jsem zvládla už minulý týden, teď by měl být relativně klid.

Milánek na mě už čeká doma.

Lyže a lyžáky jsme si půjčili v nedalekém městě, to nebyl problém. Ale potom jsme najezdili přes dvě stě kilometrů, abychom na atypicky vyvinutého a obtloustlého chlapečka sehnali lyžařskou bundu a lyžařské kalhoty. Výrobci sportovního oblečení zjevně nepočítají s tím, že by mohly lyžovat i tlusté děti.

úterý 24. prosince

Štědrý den proběhl v pohodě. Od Petra jsem dostala zlatý řetízek a svetr, já jsem mu věnovala velké šachy. Tchán a tchyně nám dali krásnou čajovou soupravu, no a Milánek nám koupil universální kráječ. Je vidět, že je prozíravý a hodlá se i nadále u nás stravovat a chce to mít rychle.

čtvrtek 26. prosince

Balím na hory. Od tchyně sedm telefonátů, co má zabalit Milánkovi s sebou. V jeho letech jsem to věděla sama.

pátek 27. prosince

Odjezd. Ještě, že máme velké auto. Milánek má víc tašek než my dva dohromady. Cestou snědl řízek s chlebem a kyselou okurkou, obloženou bagetu, tatranku a zapil to litrem a půl Spritu, proto jsme museli čtyřikrát zastavit. V autě je neskutečně drobků a smrdí to tam vylitým lákem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Milánek na zabití.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.