JOTA/2013

Copyright © C. D. Payne, 2012

Translation © Naďa Funioková, 2012

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

zima

1. ledna Máme tu Nový rok a počasí vypadá podle toho. Momentálně se z nebe snáší déšť se sněhem a na večer hlásila předpověď sněžení. Velice opatrný kontakt s váhou v koupelně přinesl přímo děsuplné zjištění. V důsledku nulové sebekázně projevované během svátků jsem nabrala tři kila. Spucovala jsem obrovskou haldu cukroví a několik ovocných koláčů. Vaječný koňak jsem do sebe lila takřka po litrech. A taky se kamsi záhadně poděla ta kilová bonboniéra (čokoládová s různými náplněmi). Bohužel to nemůžu dost dobře hodit na nikoho jinýho, protože jsem si dala tu práci a zašila ji ve špajzu za plechovky s polívkou (kterých by se moje dítka nedotkla ani dvoumetrovou železnou tyčí).

Takže jsem se rozhodla, že letos se budu stravovat rozumněji. Omezím maso, mléčný výrobky, tuk, moučníky, pečivo, čokoládu a chlast – přesně ty kategorie poživatin, kvůli kterým vůbec stojí za to žít. Četla jsem tuhle v jednom článku, že v porovnání s našima primitivníma předkama žijeme v éře umělého nadbytku. Odtud ty naše sklony k přejídání – zákeřně podporované moderními elastickými textiliemi.

Taky bych se potřebovala víc hýbat, akorát že zimy v Ohiu jednoho zrovna nepodněcujou k posilujícím zdravotním vycházkám. Člověku se chce zalézt někam pod střechu, a pokud už se někam vláčet, tak maximálně k lednici.

Harkness (manžel) a Kyle (syn) zas čučí na zápas nějakého „bowlu“. Přišlo mi, že ti atleti v bedně o něm mluvili jako o Poďnato Bowlu, ale možná jsem se přeslechla.

2. ledna Život se vrací zpátky do normálu. Harkness odjel do kanclu, Kyle zmizel zpátky na Purdue a já odstrojila vánoční stromek. Leží teď na obrubníku a zbytky zlatých střapců opuštěně povlávají ve větru.

Na tržišti jsem nakoupila jenom samé zdravé potraviny. Počítala jsem, že ušetřím balík, všimli jste si ale, co stojí v dnešní době tofu? A u ryb nasazujou pálky, jako kdyby na ně pořádali výlov v okrasným jezírku nějakýho milionáře.

K večeři jsem uklohnila experiment na téma hovězí stroganov, ovšem z vegetariánského „masa“ a s netučnou kysanou smetanou ze sójovýho mlíka. Servírovala jsem ho s hnědou rýží namísto tradičních těstovin.

Harkness prohlásil, že to vypadá, „jako kdyby se mu na talíř vykálelo nějaké choré zvíře“, a chutná to prý ještě hůř. Dost se mě to dotklo, jenomže on se Harkness vždycky pyšnil tím, že je pan Brutálně upřímný. Jednou mi řekl, že by si býval vzal radši svoji předchozí snoubenku, akorát že ta jejich zasnoubení zrušila (by mě fakt zajímalo proč). Za uplynulých sedmadvacet let už se mu taky povedlo najít nedostatky na všech aspektech mýho chování, vkusu v oblíkání, gramatice, zjevu, osobnosti, utrácení atd. Živí se jako daňový právník, takže být B. U. představuje v jeho profesi nejspíš výhodu.

3. ledna Dneska jsem si znova prohlížela starou školní ročenku. Hodlala jsem tím posílit svý odhodlání vynechávat moučníky. Tu fotku, na který dělám roztleskávačku při absolventským zápase, bych si potřebovala nechat zvětšit na plakát a přilípnout na lednici – celou výhružně zarámovanou ostnatým drátem.

Navíc jsem svoji uniformu roztleskávačky (jo, pořád ji mám) přesunula ze zadní části šatníku dopředu a pěkně doprostřed.

Nevidím jediný důvod, proč bych se nemohla dostat zpátky na přijatelnou velikost 7. Mělo by to spravit blbejch sedm kilo.

Děsivé pomyšlení: za dvaadvacet měsíců mi bude šedesát. Kam se poděly všecky ty roky? A jak je možný, že to uteklo tak rychle?

5. ledna Ráno jsme tu měli pěknou kosu, jelikož nám nenaskočil kotel. Harkness zkusil párkrát praštit do termostatu a pak mi řekl, abych zavolala opraváře. Maník se jmenovkou „Devon“ na světle hnědé uniformě se ukázal kolem půl jedenáctý. Hezkej chlap. Vypadal jak čtyřicetiletej bratranec George Clooneyho. Velice věcným tónem mi sdělil, že kotel bude potřeba vyměnit. Řekla jsem mu, aby dělal, co uzná za vhodné. Později, když topení začalo znova hřát, jsem mu se dvěma rozepnutýma knoflíkama u halenky naservírovala šálek kávy.

Devon vypsal fakturu, vypil půlku kávy, shrábl můj osobní šek a odkráčel neznámo kam. Netuším, co bych dělala, kdyby po mně vyjel. Předpokládám, že hlasitý křik o pomoc by moje reakce nezahrnovala. Tohle přece obvykle před cizíma chlapama nepředvádím! Teď si připadám dost trapně. Soudím, že to všecko můžu připsat na vrub přílišné četbě Milence Lady Chatterleyové v citlivém věku.

6. ledna Dneska jsem zašla ke kadeřníkovi. Rafael se přimlouval, abychom barvu na vlasy oživili kapkou červeně, ale řekla jsem mu, aby se držel mé obvyklé hnědé v odstínu „krysí kožíšek“. Zděsil se, když jsem mu sdělila, že jsem už víc jak měsíc nepoužila žádný mejkap. (O tom, že jsem si včera spěšně přetřela rty rtěnkou kvůli tomu chlápkovi přes kotle, na kterého to očividně neučinilo sebemenší dojem, jsem se ovšem nezmínila.) Rafael rezolutně prohlásil, že „do sto desíti let“ je líčení nezbytnost. Prý jsem stále „půvabná žena“, která by měla dělat „všechno možné“, aby vypadala co nejlíp. Poslouchá se to hezky, jenže na druhou stranu tenhle chlap musí zákaznicím lichotit, pokud chce nějaké dýško. A nikdy nepotkal mého manžela. Kolem toho bych se mohla promenádovat vyfiknutá jak Liz Taylorová v „Kleopatře“ a pochybuju, že by si toho Harkness vůbec všiml.

Díky bohu jsem aspoň nikdy nezačala kouřit jako kámoška Gába. Hulila čtyřicet let (loni toho prý nechala) a má pleť jak horník. Gába dělá do prodeje nemovitostí, takže na sebe musí kydat kosmetiku zednickou lžící. Ze tří metrů v šeré místnosti vypadá pořád docela k světu. Má hezký jméno (Gabriela), akorát že její rodiče nejspíš usoudili, že je třeba ho zkrátit na nějakou ohavnost. Navíc prakticky furt mele pantem, takže se jí přezdívá Užvaněná Gába.

Mně nadělili jedno z těch nudných jmen (Helena), který se ani nedá pořádně zkomolit. Podědila jsem ho po hádavý bábině mojí máti, která šestaosmdesát let doháněla všechny k šílenství, a když dostala rakovinu, trvalo věčnost, než natáhla brka. Moje babička bývala údajně solidní kost, ale umřela dřív, než jsem se narodila (autonehoda). Strejda Tommy řídil opilý a zabil vlastní mámu. O důvod víc, aby pokračoval v chlastání.

Příjmením jsem (Harknessovou zásluhou) Spallová, skoro jako kdybych mezi lidma roznášela infekční spálu nebo co.

8. ledna Včera večer mě Harkness překvapil projevy milostný vášně. Podobný věci podniká zhruba stejně často, jako si stříhá chloupky v nose. V poslední době bývá jeho erekce stejně pevná jako moje kozy. Navzdory tomu se nám to povedlo jakž takž dotáhnout do konce. Je hezký vědět, že po vás nějaký chlap touží, i když je to jenom Harkness. Dřív mě trochu trápilo, jestli nemá nějakou bokovku, ale pak mi došlo, že v jeho světě už byl sex dávno nahrazen golfem. Čím si ho nahrazuju já, netuším. Nejspíš ničím.

11. ledna Moničino vaření dosáhlo nových netušených hlubin. Ukuchtila nějaký druh veganského casserole, ve kterém našla své místo čočka, kapusta a nadrobno krájená okra. Jídlo nejspíš zdravé, nicméně všichni jsme na ně hleděli s hrůzou v očích. Harkness si kousek vzal, načež se odsunul na večeři do místního společenského klubu. Já si narychlo připravila salát a Casta mrskla do mikrovlnky mraženou pizzu.

Monika tady žije zadarmo už od doby, co před dvěma lety získala magisterský titul z filmařiny. Nechci od ní nic víc, než aby občas provětrala vysavač a jednou týdně navařila večeři. Za pár měsíců jí bude pětadvacet. Bez práce, bez přítele, bez společenskýho života, který by stál za zmínku, a věčně se handrkuje se svojí sestrou. Pořád trousím narážky, že člověk, který chce udělat kariéru u filmu, by měl možná uvážit, jestli není lepší žít v Los Angeles namísto v zapadlým městečku u Clevelandu (Pepper Pike). Ona ale tvrdí, že je tam „příliš konkurenční“ prostředí. Svatá pravda, akorát že v Kalifornii se točí filmy, kdežto v Clevelandu vyrábějí automobilový součástky a toxický chemikálie.

Gába kdysi ve snaze prokázat mi službu pověřila Moniku, aby pro ni natočila video jedné nemovitosti. Osvětlení bylo tak ponuré a úhly kamery tak podivné, že podle Gáby vypadal ten krásný domek na Shaker Heights jako scéna z hororového filmu. Nemám ponětí, kde se v mých dětech bere taková kreativita. Já byla vždycky ryze praktická osoba a Harkness nezaznamenal za celý svůj život jediný kreativní impuls.

17. ledna Našla jsem další promáčklinu v Mrše (můj minivan). Casta popírá, že by do něčeho narazila, ale já vím, že za to určitě může ona. Právě dostala řidičák (je jí šestnáct) a jezdí stejně, jako dělá všecko ostatní – šíleně nezodpovědně. Byla to nejhorší mimino na celým světě a od tý doby to s ní jde už jenom z kopce. Její početí byla jednoznačná nehoda a chybělo jen velice málo a byla bych se jí zbavila jednou provždy. Kolikrát už jsem si říkala, proč jsem tehdy ten zákrok zrušila. V tý době jsem se trochu bála, že možná není Harknessovo dítě, ale teď se u ní projevují všecky jeho nejprotivnější povahový rysy, včetně urputné potřeby být Brutálně upřímná, pokud jde o moje údajný nedostatky.

Napřed se vytasila s tím, že do auta narazil sněhový pluh, jenže jsem ji upozornila, že už týdny jsme tu žádný sníh, který by se musel odklízet, neměli. Pak prohlásila, že jsem si ty dveře nejspíš promáčkla sama, když jsem je „slabomyslně“ zavřela svojí „obrovitánskou prdelí“. Kdybych já někdy řekla své matce něco takového, přímo na místě by mě seřezala do bezvědomí. Můj zadek, když odpočítáme dočasné povánoční rozšíření, v nejmenším nepřesahuje meze normální velikosti na ženu mého věku a výšky. Casta pochopitelně prakticky žádnej zadek nemá. Představte si hubenýho devítiletýho kluka s vybouleným hrudníkem a přemírou očních linek – a máte mou pubertální dceru.

19. ledna U snídaně jsem nadhodila, že Mrcha bude nejspíš brzo potřebovat náhradnici. Harkness si povzdechl a odtušil, že momentálně není na nákup dalšího vozidla vhodná doba. Přesně takovouhle odpověď jsem předvídala. Pokud by všichni s nákupem čekali, až se k němu rozhoupe Harkness, světová ekonomika by se už dávno zadrhla. Poznamenala jsem, že přece nežádám o nové auto. „To se snad rozumí samo sebou,“ zavrčel Harkness.

Můj manžel je hluboce přesvědčen, že nová auta kupujou jedině výstřední marnotratníci. Upřednostňuje tři roky staré použité kraksny, čímž ušetří „majlant na amortizaci“. Často mě napadá, že by měly motoristické časopisy nabízet pro škrty, jako je Harkness, speciální předplatné. Mohly by jim každé číslo posílat s tříletým zpožděním.

„Minivanů už mám tak akorát,“ upozornila jsem. „Nejsem žádná fotbalová máma.“

Casta se drze zahihňala.

Je to dokonalý klon svýho otce. Pochybuju, že jsem v tom dítěti zanechala sebemenší genetický vklad.

„Na konci měsíce se musí uhradit Kylovo čtvrtletní školné,“ zavrčel podrážděně Harkness.

Náš synátor, nyní předposledním rokem na Purdue, údajně studuje elektroinženýrství, ovšem z jeho známek jsem vydedukovala, že se spíš specializuje na pařmenství s aplikovanou sexuologií coby vedlejším oborem. Stejně jako Monika si prosadil, že půjde na drahou nestátní univerzitu. Castiny známky jsou díky bohu tak bídné, že bude moct mluvit o štěstí, pokud se vůbec probojuje na Clevelandskou státní. Občas se v skrytu duše oddávám tajným nadějím, že až dokončí střední, uteče třeba s některým z těch svých pokérovaných borců se zločineckým ksichtem. Už jsem jí oznámila (a Monice jakbysmet), že se ROZHODNĚ nehodlám věnovat péči o budoucí generaci. Očekávám, že se případná vnoučata dostaví čisťounce vydrhnutá a slavnostně vystrojená na večeři v Den díkůvzdání, ale to bude tak jediný jídlo, který jsem ochotná jim vystrojit. Jsem toho názoru, že pokud se moje děcka nedokážou postarat o svý ratolesti samy, můžou ty malý parchanty nechat k adopci nějakýmu zazobanýmu páru v Číně. Nebo třeba v Indii, to už je mi fuk.

20. ledna Značně překvapivé, ale je to pravda: Monika právě odešla na pracovní pohovor. Moc velké naděje si ovšem nedělám. Nedokážu si dost dobře představit nikoho, kdo by moji starší dceru najal na jakoukoli činnost. Na střední si přivydělávala hlídáním malých dětí, pracovních nabídek ale rapidně ubylo, když málem utopila sousedovic potomka ve vaně. Záchranářům se ho podařilo oživit, a pokud se ke mně doneslo, ve škole si teď vede dobře. Její vysvětlení, když opadla hysterie, znělo: „Byl celej kluzkej vod mejdla a děsně sebou mrskal.“

23. ledna V 5.27 mě probudil hluk, jak náš údržbář Sam projížděl s pluhem příjezdovou cestu. Po téhle vánici zůstalo skoro třicet cenťáků sněhu a na zbytek týdne hlásí předpověď další. Harknessovi se do kanceláře dostat povedlo, zato já uvízla doma. Školu zrušili a takové situace mě pokaždé plní děsem. Jen my tři uvězněné na našich pěti sněhem odříznutých akrech, scéna jak z Doktora Živaga. V případě některých rodin by to mohla být docela zábava, ovšem ve mně to jen vyvolává pocit viny kvůli tomu, jak mizerně spolu všichni vycházíme. Vládne tu příliš mnoho nahromaděné zášti na sváteční chroupání popcornu u krbu.

Po obědě, který proběhl ve značně napjaté atmosféře, si Casta přímo přede mnou zapálila. Věděla jsem, že ať řeknu cokoli, stejně ji to nezastaví, ale aspoň jsem to zkusila. Podotkla jsem, že v současné době člověk, který drží v ruce cigaretu, jako by mával cedulí s nápisem: „Koukejte na mě! Jsem hlupák!“ Taky jsem ji informovala, že hulení způsobuje předčasné stárnutí, tahá člověku prachy ze šrajtofle po tisícovkách a půlku těch pitomců, co mu propadnou, zabije.

Casta jen nahodila ten svůj samolibej úsměv a vesele bafala dál.

Někdo mi laskavě připomeňte, proč jsem si ty fracky vůbec pořizovala. Že by kvůli každodennímu šlehu obzvlášť silný dávky frustrace?

31. ledna Dneska jsem poobědvala se svojí dvaadevadesátiletou matinkou. Nabídla jsem se, že ji vytáhnu někam ven, ale ona prohlásila, že jídelna v domově bude stačit. Jídlo bylo bez chuti a bez zápachu jako vždy. A to za tuhle mdlou stravu a malinkou cimru cáluje víc jak čtyři tisíce dolarů měsíčně.

Její první manžel (můj otec) umřel ještě předtím, než jsem se narodila. Pracoval jako inspektor mostů, dokud mu jednoho dne nepodklouzla noha – odtud můj celoživotní strach z výšek. Ernie, zbožňovaný táta nevlastní, se ukázal, když mi bylo devět, a zase odešel, když jsem chodila na výšku. O pár let později jsem se ho zeptala, proč tak dlouho snášel ty jedovaté řeči mojí matky. Odpověděl mi: „Většinou jsem ji prostě vypínal. A hrozně jsem miloval ty její máslový sušenky.“

V poslední době žije máti v domnění, že jsem její sestra Maddy. Mně to jedině vyhovuje, protože se sestrou vždycky vycházela líp než se mnou. Loni v létě s náma byla na Maddyině pohřbu, tahle událost jí ovšem podle všeho v paměti neutkvěla. Zrovna jsem si jí stěžovala na Castu a ona najednou povídá: „O čem to meleš, Maddy? Nikdy jsi žádné děcka neměla. To já se musela celej život trápit s tím svým nesnesitelným harantem. Už bys měla konečně přiznat, že seš lesba.“

Hm, tak tohle byl trochu šok. Měla jsem pocit, že coby Maddyina zástupkyně bych měla bránit její čest.

„Co to proboha plácáš, Lorraine?“ namítla jsem. „Víc jak padesát let jsem byla šťastně provdaná za Phila!“

Zesnulý strýček Phil Tishby byl jedinou úspěšnou kreativně založenou osobou v naší rodině. Psal texty na tištěná blahopřání. Pamatoval si úplně všecko, co kdy sesmolil, a při každé příležitosti dokázal vždycky odrecitovat nějaké vhodné veršíky.

„Tak tuhle špínu já bych teda na světlo rozhodně nevytahovala!“ zaječela moje potrhlá matka.

„Co tím chceš jako říct?“

„Ale, Maddy, no tak, nebudem přece zbytečně dráždit spící kobru. Co je mrtvý, ať zůstane pohřbený.“

Schválně jsem mámu neupozornila, že má špenát na bradě, abych si dopřála to potěšení pozorovat její zahanbený výraz, když jsme se vrátily k ní do pokoje a ona se koukla do zrcadla. Její „nesnesitelný harant“ si může připsat na konto další drobné vítězství.

„A co je nového s tvojí dcerou, ozvala se ti v poslední době?“ zeptala jsem se ještě na odchodu.

„Skoro vůbec, Maddy. Občas ani nevím, proč jsem si ji vůbec pořizovala. Děcka jsou hrozně nevděčný.“

Další důkaz, že můj rod není předurčen k mateřství.

Když se Harkness vrátil z kanceláře, zeptala jsem se ho, jestli měl z tety Maddy někdy dojem, že je na holky.

„To myslíš tu tlustou ženskou, co si vzala toho ujetého poetu?“

„Nebyla tak tlustá. Jenom trochu oplácaná.“

„Nikdy jsem o ní nepřemýšlel. Mojí klientkou by se stát nemohla, na to měla moc malý příjem.“

Pokaždé mě znovu a znovu jímá hrůza, když nakouknu příliš hluboko do manželovy mysli.

2. února Jsem v šoku. Monika tu práci fakt dostala. Dneska začíná makat v kanceláři soukromé úschovny. Plat činí devět dolarů pětasedmdesát centů na hodinu plus drobná provize za každou skladovací kóji, kterou pronajme. A kvůli tomuhle my vysolili tři sta tisíc dolarů a vydržovali ji šest let na vysoký. Snažím se ji ale podporovat. Mladí to mají dneska na trhu práce těžký a někde nejspíš začít musí. Třeba tím aspoň skončí ty drobný krádeže z mý peněženky.

Já se ovšem taky moc nemám čím chlubit. Absolvovala jsem vysokou (v Oberlinu), ale placený džob jsem neměla už skoro třicet let. Vlastně když se to tak vezme, nikdy jsem nedostávala o moc víc než sedm babek na hodinu. Když jsem potkala Harknesse a nechala se unést jeho strohým právnickým šarmem, zatáhla jsem za svým životem miniaturní rolety.

Jako hlavní předmět jsem studovala angličtinu. To mi připomíná: měla bych si zas někdy přečíst nějakou tu knihu.

4. února Dneska mi poštou dorazila tlustá obálka. Obsahovala klíče k domu tety Maddy. Měla jsem si je zajít vyzvednout do kanceláře jejího právníka, jenže jsem se k tomu zkrátka nějak nedokázala dokopat. Takže teď budu nejspíš nucena v té věci opravdu něco podniknout. Vlastním nyní starý dům v Euclidu v Ohiu (asi patnáct mil na sever). Stojí jenom blok od Erijského jezera, což ovšem v současné době není zrovna nejvýstavnější čtvrť. Navíc jeví tendence k značnému hromadění sněhu, jelikož kolem jezera často zuří vánice. Pokud si vzpomínám, strejda Phil dostal svůj první infarkt, zrovna když lopatou odhazoval závěje na příjezdové cestě, to bylo ještě v éře před nástupem rozmetačů sněhu. Nejspíš budu muset všechny její krámy vyklidit a dům dát do prodeje. Harkness nepohne malíčkem, aby mi pomohl, to je mi jasný už teď, a ještě určitě počítá s tím, že veškerý zisk půjde na náš společný účet.

Závěť tety Maddy mě dost překvapila, vzhledem k tomu, že by člověk na prstech spočítal, kolikrát jsme se my dvě za posledních dvacet let viděly. Menší částku na bankovním účtu přenechala jedné ženské lékařské klinice v Clevelandu, ale dům jsem dostala já.

Tak mě najednou napadá: teď, když má Monika práci, mohla bych ji zkusit upíchnout v Maddyině domě. Sakra, třeba se mi z ní podaří vyždímat i nějakej nájem.

Není to moc pravděpodobné, ale za pokus to hádám stojí.

9. února Neuvěřitelné, ale vskutku je to tak: Monice se v té práci fakt líbí. Tenhle týden rozesílala měsíční vyúčtování. Manažerka Phyllis je prý pohodová a s výkony mé dcery zatím spokojená. Phyllis bydlí v mobilním domě přímo na pozemku a užívá si slastí života ve skladišti čtyřiadvacet hodin denně sedm dní v týdnu. Jediná věc, která se Monice na jejím zaměstnání příčí, je vyhazování houmlesáků, kteří se snaží nasáčkovat do úschovných kójí.

„Musíme jim pokaždý zdůrazňovat, že pětašedesát babek na měsíc jim ještě nedává privilegium bydlet tam spolu se svýma věcma,“ vysvětlovala mi.

„A jak ti dají dohromady pětašedesát dolarů měsíčně?“ zajímalo mě.

„Občas na to nemaj, mami. Potom prodáme jejich majetek v dražbě. Je to fakticky smutný. Někteří ti zoufalci, co si u nás pronajímají kóje, mají dokonce vysokoškolský tituly.“

Nechte mě hádat, z filmařiny?

14. února Den svatého Valentýna. U nás doma se ovšem žádná oslava nekoná. Harkness je toho názoru, že tenhle svátek zpunktovali obchodníci, aby se jim snáz prodávaly blahopřání, sladkosti, kytky, dámský spodní prádlo, předražený jídla v restauracích a kondomy. Když ke mně držel tenhle projev naposledy, upozornila jsem ho, že může přihrát pár kšeftů i rozvodovým právníkům. Tohle ale Harknessovi vrásky nedělá, dobře ví, že já nic podobnýho nepodniknu.

Žádnej z těch Castinejch pochybnejch frajerů se jí neobtěžoval podarovat ani přáníčko. Moje dcera je vcelku přitažlivá, pokud se člověku líbí puberťačky bez špetky vkusu, že by ale dokázala vzbudit něčí horoucí lásku, toho jsem si teda nevšimla. A vlastně je to tak dobře. Romantický životní styl se dost přeceňuje.

Volala Monika, že si po práci vyrazí „s přáteli“ a vrátí se pozdě. Protože na ní dneska byla řada s večeří, přinutím Harknesse, aby mě vzal na nějaké to předražené jídlo do restaurace, ať už se mu to líbí nebo ne.

17. února Gába mě konečně přemluvila, abych se zajela do Euclidu podívat na dům tety Maddy. Je to pořádný kus mimo její obvyklý rajón, ale i tak se na mě nalepila, aby mi poskytla morální a profesionální podporu. V Maddyině ulici stálo pár docela roztomilých domečků z dvacátých let (skromnější napodobeniny tudorovského stylu, cotswoldských chalup a podobně), ovšem barák mojí tety byl ten zdaleka nejtrapnější v celým bloku. Jenom taková holá patrová krabice s jednoduchou lomenicovou střechou. Původně ho zdobila široká přední veranda, tu ale strhli v šedesátých letech, když ho oplácali hliníkovýma obkladama proti dešti a falešným kamenem.

„Exteriér nenáročný na údržbu, to je plus,“ podotkla Gába, když jsme vystoupily z Mrchy. „A původní břidlicová střecha pořád vypadá slušně. Není to až tak zlý na nějakých osmdesát let zdejšího jezerního počasí.“

„Má tenhle architektonický styl nějaký jméno?“ zeptala jsem se. „Tím myslím jiný než ‚ohavnost už od pohledu‘.“

„Je to holandský koloniál, Heleno. Podobných je tady okolo jako hub po dešti.“

„Jo, a taky stojí za houby.“

Vchodové dveře se otevíraly přímo do obývacího pokoje. Dům zůstal přesně tak, jak ho teta opustila, když ji odvážela sanitka. Teď to vevnitř trochu páchne zatuchlinou, protože byl celou tu dobu zavřený. Taky je tu hrozná kosa, topení bylo nastavené tak akorát, aby nezamrzly trubky.

„Hele, mrkej na tohle,“ vykřikla Gába, když jí zrak padl na tapety. „Připadám si jako mšice na větvičce.“

Po zdech obývacího pokoje a jídelny se vesele plazily celé akry stolistých růží. A mluvíme tady o fakticky VELKÝCH růžích, každý ten monstrkvět měřil napříč skoro šedesát cenťáků.

„Teta Maddy se teda s tapetama nežinýrovala,“ poznamenala jsem. „Pokud to návštěvě nevyrazí dech, tak to ani nemá cenu pořizovat.“

„Už jsem viděla horší,“ odvětila Gába.

„To si děláš srandu?“

„Ne. Není to zrovna vzor, kterej bych si vybrala já, ale jsou čistý, v dobrým stavu a profesionálně nalepený.“

„To myslíš, že bych je tu měla nechat?“

„Ne, zlato. Tohle musí pryč. Jinak budem muset marketing omezit na lidi s poruchou zraku.“

„Můžu to dát přemalovat?“

„Někteří lidi to tak dělají, Heleno, ale popravdě je nejlepší strhat to na holý zdi.“

Kuchyň byla přebudovaná v sedmdesátých letech, nejohavnější zaznamenané dekádě naší historie. Zatuchlé tmavé skříňky, oranžové umakartové pracovní desky a omšelé spotřebiče v barvě „zlátnoucího obilí“. Všechno vcelku uklizené, ale čištěné rukou staré paní, která už pořádně neviděla na špínu. Z tapet na stěnách zářily tentokrát žluté slunečnice.

„Hotová katastrofa, co?“ podotkla jsem.

„Už jsem viděla větší hrůzy.“

„Prodáváš domy v Shaker Heights, Gábo. Kde jsi tam viděla takhle příšernou kuchyň?“

„Dneska najdeš dost zoufalý domácnosti všude, Heleno. Nevěřila bys, na co kolikrát narazím na těch nádherných ulicích v prestižních čtvrtích.“

Nahoře byly tři pokoje a jediná koupelna v domě. Všechno kompletně oblepené tapetami, které vysilovaly zrak a ubíjely ducha. Stařičké linoleum kdosi očividně navrhl s cílem zamaskovat případné zvratky.

„Líbí se mi, že to dubový dřevo nikdy nenatřeli,“ poznamenala Gába. „A v hale máš pořád původní komoru na prádlo.“

„Jo, nacpanou původníma vošoupanejma ručníkama. Myslíš, že bych za tohle mohla zkásnout dost, abych si pořídila nějaké slušné přibližovadlo?“

„Uvidíme. Vrátíme se ke mně do kanclu a zkusíme porovnat ceny v oblasti.“

To porovnání cen nedopadlo moc povzbudivě, a navíc jsme zjistily, že v tom samém bloku už jsou na prodej tři domy zabavené bankou. Nevypadalo to, že by se obchody zrovna hýbaly. Za posledních šest měsíců se v celé čtvrti prodala jen hrstka nemovitostí.

„Neměla bych to podpálit, abych dostala prachy z pojistky?“ zeptala jsem se Gáby.

„Ne, zlato. Uvidíš, s trochou námahy dokážeš zázraky. Určitě se někde najde kupec, který si to přímo zamiluje.“

Jako všichni, kdo se pohybují v obchodnické branži, i Gába přežívá ze dne na den díky ničím nepodloženému optimismu.

18. února Harkness u snídaně rezolutně prohlásil, že nehodlá trávit víkendy strháváním tapet. A rozhodně nemá v úmyslu najmout na tu práci našeho údržbáře.

„Moc toho za ten dům nedostanu,“ upozornila jsem ho. „Takže pokud si mám sedřít zadek, abych ho dala do pořádku, tak si chci veškerý zisk nechat pro sebe.“

Harkness odložil noviny a upřel na mne svůj nejpřísnější pohled.

„Tak dobře,“ prohlásil nakonec.

„Tady Monika je můj svědek. Takže souhlasíš, že všechno, co za tetinu pozůstalost utržím, si můžu nechat pro sebe?“

„Ježíš, pro mě za mě. Hlavně mě neotravuj s tím, abych ti pomáhal. Pokud si vzpomínám, teta i strýc se jeden jako druhý vyžívali v hromadění všelijakého neřádstva. Ten dům je určitě až po střechu nacpaný zbytečným harampádím.“

„Jo, mohla bych si otevřít vlastní sekáč. Nechceš mi pomoct ty věci roztřídit, Moniko?“

„Promiň, mami. Na víkend už něco mám.“

„A co jako budeš dělat?“ zeptala jsem se.

„Už jsem dospělá,“ odsekla. „Nemusím ti podávat hlášení o všech svých aktivitách.“

„Jenom jsem chtěla projevit trochu přátelského zájmu, Moniko. Nesnažím se ti montovat do soukromého života.“

Vlastně snažím, ale stejně jsem se jako obvykle nikam nedostala.

19. února Celou šedivou a pošmournou neděli jsem strávila přehrabáváním tetina domu. Takovýhle úkol může jednoho úplně převálcovat. Kde bych měla vůbec začít? Usoudila jsem, že se nemůžu pouštět do předělávání stěn, dokud nevyklidím aspoň část těch krámů. A tak jsem roztáhla gigantický pytel na odpadky a začala se těmi věcmi probírat. Docela zábavné, pokud rádi strkáte nos do životů druhých.

Jeden pokoj na poschodí zabírala kancelář strejdy Phila, které se očividně nikdo nedotkl od té doby, co před deseti lety umřel. Vypadá to, že si zakládal do archívu vzorek každého blahopřání, co kdy sepsal. Čtyři velký registračky plný kartiček a některý pocházely dokonce až z počátku padesátých let. Jeho celoživotní dílo, ale co s tím mám proboha jako dělat? Kdo by o to stál? Existujou nějaký muzea, který se zaměřujou na blahopřání? Nebo snad někde žijou sběratelé pohlednic, kteří by mi kvůli tomuhle pokladu utrhali ruce?

Pozoruhodný nález v jeho šatníku: narazila jsem tam na velký černý ohnivzdorný trezor. Hrany má zdobený zlatou barvou a vypadá dost starožitně. Jen bůh ví, jak dostal tohle monstrum nahoru do schodů. Prohlídka jeho zaprášeného dubového stolu nepřinesla sebemenší stopu po kombinaci k sejfu. Možná je nacpanej štosama stodolarovejch bankovek (což bych si přála) anebo taky třeba obsahuje daňová přiznání od sedmapadesátýho roku a pramínek vlasů jeho babičky (což je pravděpodobnější).

Další pokoj sloužil tetě Maddy jako dílna pro ruční práce. Byla naprosto skvělá, ať už šlo o šití, pletení, háčkování, paličkování, rytí skla, leštění kamenů, prošívání, vázání koberečků, vyšívání, origami, tkaní, vypalování vzorků do dřeva, ubrouskovou techniku nebo malování keramických figurek. To jenom dokazuje, kolik volnýho času lidem zbývá, když si nepořídí žádný fakany, který by je jinak doháněli k šílenství.

22. února Volal Kyle, náš nepříliš pilný student inženýrství. On a jeho kámoši z Purdue mají v plánu udělat si o jarních prázdninách výlet do New Orleans. Aby je to moc nestálo, pojedou tam stopem a celá ta jejich ožralá banda se nacpe do jednoho motelovýho pokoje. Vyšlo mu, že deset dnů ve „Velké pohodě“, jak se městu přezdívá, ho bude stát pouhých pět set dolarů, které by rád vytahal z našich kapes. Řekla jsem mu, ať si o tom promluví s otcem, ale že mně osobně se to teda moc nezdá.

„Počítal jsem to, mami,“ vysvětloval. „Vyjde mě dokonce levnějc vyrazit do Louisiany, než kdybych zůstal tady v Lafayette.“

„A proč teda nepřijedeš radši k nám, Kyle? Máš to daleko blíž a nebudeme od tebe chtít za ubytování a stravu ani cent. Můžeš strávit pár dní ve společnosti svých milujících rodičů, namísto aby ses nechal zatknout za opilství a výtržnictví někde na Basin Street.“

„Nikdo nejezdí na jarní prázdniny do Clevelandu, mami. Vždyť chci jenom pár babek.“

„No tak hodně štěstí, až je budeš páčit z táty.“

„Vlastně jsem doufal, že bys mi mohla vypomoct ty, mami. Doslech jsem se, žes zdědila nějakej barák.“

Obšťastnila jsem ho další přednáškou na téma „Ekonomická realita moderního života“, ale pochybuju, že to nějak zvlášť zabralo.

24. února Musím s tím Maddyiným domem trochu pohnout, jinak mě celé to martyrium dřív nebo později úplně paralyzuje. Promluvila jsem si s tetiným právníkem, ani on ale kombinaci k sejfu strýčka Phila nezná. Navrhl, abych si zavolala zámečníka. Jako by byl Harkness ochotný to zacálovat. Dobře vím, jak ho štve, že hradím euclidské inkasní platby z našeho účtu na domácnost. Celá tahle záležitost mi začíná připadat jako jeden velikánskej bolavej vřed.

Potkala jsem sousedku odnaproti, ukecanou starou dámu jménem Peach. Povídala, že teta a strýc představovali pro tuhle čtvrť ohromný přínos. Pochopila jsem to jako narážku, že nemám jejich dům prodávat žádné pakáži.

Mimochodem, Casta mě informovala, že si její sestra narazila nového borce. Podle všeho na něj Monika natrefila v práci. Jde o v budoucnu nepochybně slavného scenáristu a režiséra, který ovšem momentálně přebývá ve svém bouráku na mrazivých ulicích Clevelandu. Jeden by myslel, že chlápek, který je na tom finančně takhle zoufale, si moc randění neužije. Kampak ji asi vytáhl? Do vývařovny polívek Armády spásy? Že by pak zůstali i na kázání? Ani snad nemusím podotýkat, že od Moniky jsem o tom neslyšela ani ň.

Před Harknessem držím tohle téma v naprosté tajnosti a Castu jsem instruovala, aby se zachovala stejně. Jako obvykle jsem jí musela pohrozit strašlivými následky v případě neuposlechnutí, než jsem z ní vydolovala neochotné „tak teda jo“.

25. února Jen do téhle chvíle jsem už vydělala přes tři stovky dolarů v hotovosti. Na Craigslist jsem si dala tento inzerát: „Pozůstalostní výprodej pro milovníky ručních prací v Euclidu. Hojné zásoby příze, nití, pletacích a tkalcovských pomůcek, keramiky – na co si jen vzpomenete. Vše za velice výhodnou cenu. Přijímáme pouze hotovost. Jako bonus úžasné překvapení pro sběratele blahopřání!“

Žádný závislák na přáníčkách se zatím neukázal. Zato několik desítek nadšených zájemců vykutalo pořádnou díru do té hory potřeb pro ruční práce, kterou teta Maddy nashromáždila. Pár jich dokonce vysolilo doopravdické peníze za hotové výrobky. A taky se vyskytly tři dotazy na lampu z barevného skla, která stojí na příborníku v jídelně. Předpokládám, že to nebude pravá Tiffany, jenom napodobenina, ale rozhodně ji neprodám za pětadvacet dolarů (zatím nejvyšší nabídka). Možná jsem ve hře zvané likvidace pozůstalosti nováčkem, ale sláma z bot mi přece jenom nečouhá.

26. února Noc jsem strávila tady v Euclidu. Na to, abych si zalezla do Maddyiny velké postele z ořechového dřeva v hlavní ložnici, jsem nesebrala dost kuráže, a tak jsem se utábořila na pohovce v místnosti pro ruční práce. Vstala jsem brzo a podnikla dlouhou procházku podél břehu jezera. Nefoukal moc silný vítr a občas i maličko vykouklo slunce. Erijské jezero působí v poslední době zase vcelku malebně, protože už to není ta obří mokvající žumpa plná svinstva. Stejně ale člověk při pohledu na ně nedostává zrovna chuť na ryby.

Posnídala jsem v malé hospůdce, jejíž majitelé jsou Češi, kteří sem připutovali přes Maďarsko. Je to fajn procházet se po místních obchodech a podnicích. V Pepper Pike je všecko moc roztahaný, protože pozemek pod jeden akr aby člověk pohledal. Pokud cokoli potřebujete, musíte si pro to dojet autem a svým sousedům tak akorát zamáváte, když si to zrovna šinou kolem na pojízdných sekačkách. (Mimo zimní období jsou golf a sekání trávníku dvě hlavní aktivity v našem městě.)

Právě jsem přijala tísňovej hovor od Harknesse. Chtěl vědět, „jakou politiku zaujímáme vůči přespávání cizích osob pod naší střechou“. Řekla jsem, že s tím nemám problém, pokud budou souhlasit i ostatní matky.

„Nemyslím, že by se tohle týkalo dalších matek,“ odpověděl. „Na naší příjezdovce stojí rezavá rachotina, ze které vytéká olej. Casta povídala, že bych se na to měl zeptat Moniky.“

„A co, udělals to?“

„Ještě nevstala. A já nesnídal. Víš, že v neděli ráno vždycky děláš lívance.“

„Recept máš přímo na krabici, Harknessi. Nebo můžeš vyzkoušet něco nového. Například já dneska posnídala skvělou omeletu, kterou jsem si koupila v místní restauraci.“

Přesně podle očekávání následoval dlouhatánský ublížený proslov. Řekla jsem Harknessovi, aby byl na tu osobu, která vyleze s Monikou z jejího pokoje, milý, ať už to bude kdokoli, a pak s povzbudivým „Hodně štěstí!“ zavěsila.

Tak už vím, jak to bylo s tou tetinou fixací na ujetý tapety. Pozvala mě k sobě na kafe jedna přátelská stará dáma jménem Grace, která bydlela přímo vedle ní víc jak čtyřicet let. Povídala, že teta nesnášela natřené zdi.

„Prý jako by člověk žil v nějakém ústavě,“ vysvětlovala Grace. „Podle Maddy to bylo hrozně holé a neosobní.“

„Proč ale ty obří stolisté růže?“ zeptala jsem se.

„No, to byl v podstatě omyl. Vaše teta měla dole původně tapety pruhované, jenomže pak dospěla k závěru, že mezi těmi pruhy vypadá tlustší.“

„Ona měla ale fakt trochu nadváhu,“ podotkla jsem.

„Další důvod, proč vybrat něco zeštíhlujícího. A tak si Maddy prošla všechny vzorkovnice svého tapetáře, jenomže nenašla nic, co by se jí líbilo. Vzala si do hlavy, že to musí být něco s květinami, jenomže dneska vám většinou nabídnou akorát takové ty drobné opakující se motivy. Vaší tetě to přišlo hrozně nudné. Nakonec našel její tapetář někde ve výprodeji ty stolisté růže, ale měl k dispozici jenom fotku, a ne vzorek. Řekla mu, aby skoupil všecky role. A když je potom viděla na vlastní oči, už neměla to srdce komplikovat těm lidem život tím, že je pošle zpátky. Víte přece, jaká byla Maddy hodná a přátelská. Vždycky se snažila všem vycházet vstříc.“

„A co na to strejda?“

„Nemyslím, že by byl Phil zrovna nadšený, ale nestěžoval si. Péči o domácnost měla na starosti Maddy a on se jí do toho nemontoval.“

„Neříkala vám Maddy někdy něco o tom velkém sejfu nahoře?“

„Jenom jak ji štve, kolik místa to v šatníku zabere. Všecky zdejší domy mají hrozně mrňavé šatníky, víte.“

„Nemůžu k němu nikde najít kombinaci. Nemáte ponětí, co by mohlo být uvnitř?“

„Bohužel, drahoušku, to netuším. Vaše teta to možná věděla, přede mnou se ale nikdy o ničem nezmínila. Pokud já vím, nikdy ho neotevírala.“

27. února Podle Harknesse je ten Moničin nový objev „špinavý a protivný tlustý kretén“. Prý vypadá aspoň na třicet, nemá žádné způsoby, „cpe se jako čuně“ a Harknessovi řekl, že právníci jsou „neužiteční paraziti na těle americké společnosti“.

„Byl jsi na něho milý?“ zeptala jsem se.

„Choval jsem se k tomu dobytku tak slušně, jak se jenom dalo za daných okolností očekávat. Když do sebe naházel snídani tak pro tři lidi, řekl jsem mu, aby odstranil ten protíkající vrak z mojí příjezdové cesty.“

„Jak se jmenuje?“

„Nenapadl mě jediný důvod, proč bych si měl jeho jméno pamatovat, Heleno, protože nepředpokládám, že toho hulváta ještě někdy uvidím. Je to na mou duši totální ubožák. Tvoje dcery se vyznačují otřesně nízkými nároky. Z mojí strany rodiny to teda určitě nepodědily.“

To pro mě nebyl zrovna kompliment, ale vlastně ani pro Harknesse, pokud zkusíte důsledně aplikovat logickou úvahu, která ho dovedla k tomuto závěru.

A Harkness vesele pokračoval ve svém remcání: „Nemůžeme Monice dovolit, aby nám tahala domů takové zvrhlíky a spala s nimi přímo pod naší střechou. Dává to špatný příklad Castě.“

„Tak s tímhle bych si hlavu nelámala, miláčku. Casta si užívá víc sexu než my všichni dohromady.“

Tím jsem ovšem uštědřila manželovi další šok. Občas si říkám, na jaký planetě to vůbec žije.

Casta nás informovala, že se ten chlápek jmenuje Igor nebo možná Roland. Dodala, že stejně jako všichni Moničini frajeři, i tenhle aspiruje na titul Hnusák roku. Prý má tu svoji rachotinu až po střechu narvanou smradlavou hromadou „oblečení, papírů, knížek a všelijakýho bordelu“.

„Ten magor řídí hotovej pojízdnej slum, mami. A ségra se klidně svlíkne a dovolí mu, aby na ni šahal.“

„Nemusíš to popisovat tak názorně, Casto.“

„Kdybych věděla, že je tak zoufalá, zdobrovolnila bych některýho kámoše z fotbalovýho týmu na šukačku ze soucitu.“

„To stačí, Casto. V mém domě takhle mluvit nebudeš.“

„Nedotknu se ničeho, s čím přišla Monika do styku. Ta holka je chorá!“

28. února Odchytila jsem Moniku, než odešla do práce. Řekla jsem jí, jak mě mrzí, že jsem se v neděli nesetkala s jejím novým přítelem.

„Zato Rolanda vůbec nemrzí, že jste se minuli. Pověděla jsem mu o tobě všecko.“

„Co tím myslíš?“

„Ví, že seš puritánka a neschválila bys mi ho. Táta se k němu choval hrozně. Přišli jsme sem jenom proto, že jsme si nemohli dovolit motel.“

„On bydlí v autě?“

„To není tvoje věc. Roland je úžasnej talent. A jako všichni géniové musí tvrdě bojovat o uznání.“

„Co kdybys ho sem některý den pozvala na večeři, Moniko? Ráda bych se s ním seznámila.“

„Ty chceš jenom zjistit, jestli je tak děsnej, jak říká táta.“

Moje dcera ve mně opět čte jako v knize.

„Určitě je to milý mladík, miláčku. Je přirozené, že mě zajímá, s kým se stýkáš.“

„Už musím vyrazit, mami. Nechci přijít pozdě do práce.“

Další špatné zprávy. Zámečník, kterého jsem zavolala, se stran sejfu strýce Phila nevyjadřoval zrovna povzbudivě. Prý je tenhle typ trezorů zkonstruovaný tak, aby odolal vrtání, bušení, výbušninám i hořákům. Prý je vybavený prvotřídním zámkem s nerozbitným tvrzeným čepem odolným vůči manipulaci.

„Moc takových hraček se tu v okolí nenajde,“ poznamenal. „Váš strejda se koukám v sejfech vyznal.“

„Dokážete to otevřít?“

„Lituju, dámo. Na vašem místě bych se snažil najít kombinaci k tomu zámku. Obvykle ji maj lidi poznačenou někde po baráku. Jinak si budete nejspíš muset sehnat kasaře.“

„A kde bych někoho takového našla?“

„Zkuste státní věznici.“

29. února U příležitosti přestupného roku jsem právě poslala Kylovi pět set dolarů na ty jeho jarní prázdniny. Použila jsem složenku, aby to Harkness nezjistil. Tím se můj zisk z pozůstalostního výprodeje za minulý víkend scvrknul na osm babek. Vím, že jsem k němu přehnaně benevolentní, ale Kyle je jediné z mých děcek, které se vyznačuje aspoň nějakým osobním šarmem. Mám pocit, že to je charakterový rys, který si zaslouží odměnu. Jasně že si uvědomuju, že šarmantní dokáže být i spousta sociopatů, ale už jsem viděla, jak můj syn brečel u dojímavých filmů a kdysi, když mu umřel králíček, byl přímo k neutišení. Věřím, že má aspoň nějaké svědomí. U Casty si tím na druhou stranu tak jistá nejsem.

Zkoukla jsem na Youtube ukázkový videa o strhávání tapet a pak šla a nakoupila doporučený náčiní. A taky zásobu mražených jídel, aby moje rodina nepomřela hlady, zatímco já vezmu ztečí zdi v domě tety Maddy. Sbalila jsem si kufr a na stole v jídelně nechala vzkaz na rozloučenou. Taky jsem jim tam poznamenala adresu pro případ, že by se někdo z nich hodlal obtěžovat a ukázal se, aby mi pomohl.

1. března Slunečný den a skoro jarní počasí. Všimla jsem si, že pod schůdky za domem vykouklo pár krokusů. Zanedbaný zadní dvorek vypadá jako Berlín někdy roku 1945. Gába navrhla, abych ho dala trochu do pucu a dodala jeho vzhledu na přitažlivosti. Akorát že na takovouhle práci nejsem já rozhodně ta pravá.

Nastavila jsem tetin kuchyňský časovač na jednu hodinu a zahájila pátrání po tý pitomý kombinaci k sejfu. Dala jsem si časový limit, protože honit se za něčím, o čem ani najisto nevím, jestli vůbec existuje, je ta nejúmornější činnost na světě. Snažila jsem se postupovat co nejdůkladněji, dokonce jsem vytahala všecky zásuvky u stolů a prádelníků, abych zkontrolovala dno. Ohromně se mi ulevilo, když časovač zazvonil a já mohla zajít do tři bloky vzdáleného místního pekařství pro slíbenou odměnu v podobě kávy a kousku rolády. Zdržela jsem se tam nad euclidskýma novinama a třema šálkama dýl, než bych měla.

Tak ňák nevím, jestli jsem od přírody líná nebo mi prostě jenom chybí motivace. Většina lidí by nejspíš řekla, že mám zatraceně snadnej život. Tímhle argumentem jsem se vybičovala, abych vytáhla ze sklepa štafle a začala válcovat zeď v jídelně ježkem. Jde o malý plastový váleček osázený bodlinkama, který dělá do papíru trhliny, když s ním kroužíte po povrchu. Dost makačka pro ruku, tak jsem si zkoušela namluvit, že by to mohlo být dobrý cvičení na zpevnění poprsí. Když jsem takhle rozdrásala větší plochu, rozetřela jsem po zdi speciální tekutinu, která rozpouští tapetové lepidlo. Necháte to trochu vsáknout a pak se pustíte do papíru velkou škrabkou. Úplně mě vyděsilo, když jsem zjistila, že pod stolistýma růžema vykukujou ty původní rozšiřující pruhy. Takže budu muset těch vrstev odstraňovat víc!

Tahle nová informace mi mou práci natolik znechutila, že jsem se musela posadit k Maddyině stařičký bedně a zkouknout nějakej soutěžní pořad. Mezitím ten povolený papír zaschl, takže se přichytil na zeď znova a ještě festovněji.

O něco později jsem jednou provždy rozřešila otázku, zda je ta lampa z malovaného skla opravdu Tiffany. Když jsem přesouvala štafle, nechtěně jsem zachytila šňůru. Následovala děsná řacha, když se lampa roztříštila o podlahu. Takže teď raději budu věřit, že jsem roztřískala nějakou napodobeninu za devětatřicet babek, a ne rodinnou památku za pětasedmdesát tisíc.

Harkness se neozval a já mu taky nezavolala.

Zjistila jsem, že mi menší manželská dovča vůbec není proti srsti.

2. března Dostala jsem textovku od Casty. Jako obvykle těžko rozluštitelná (mnh zkr), ale podle všeho si stěžuje, že ji nutím požívat náhražkový šmejdy a že jsem mohla koupit aspoň mraženou pizzu. Omezila jsem se na jednoslovnou odpověď: „Rozumím.“ Spustila jsem svůj iPad a vypátrala otevřenou wifi síť označenou „Peach Pit“. Předpokládám, že patří té přátelské sousedce odnaproti. Nalogovala jsem se, vybrala e-mailovou schránku jako obvykle plnou spamů a vygooglila „stroj na odstraňování tapet“. To bych toho ale od života chtěla moc. Tuhle hnusnou práci zatím žádný geniální vynálezce nezautomatizoval.

Úplně v duchu vidím nějaký ten laserový přístroj. Namíříte ho na zeď, zmáčknete spoušť a tapeta se hezky v jednom velkým kuse odchlípne.

Zatímco jsem do sebe cpala cornflaky, jen tak z legrace jsem vyťukala jedno jméno a našla na Facebooku stránku Deka M. Brennana. To je ten chlápek, u kterého vzniklo jisté podezření, že by mohl být pravým otcem Casty. Nevypadalo to moc pravděpodobně, protože jsme vždycky používali kondom. Do kolonky rodinný stav vypsal rozvedený a jako bydliště uvádí Medinu (kousek od Akronu). Na fotce působil jeho obličej o něco utahaněji než dřív, ale jinak se nijak zvlášť nezměnil. Pochopitelně to třeba nebylo zrovna nejaktuálnější foto. Nedokázala jsem se ubránit úvahám, jestli mu ty módní brýle pomáhala vybírat nějaká zamilovaná ženská.

Deke představoval můj jediný přestupek proti manželské věrnosti. Tehdy to byl čerstvě rozvedený otec malého kluka, který si ve školce hrával s Kylem. Napřed jsme spolu domlouvali hrací schůzky pro naše syny a pak postoupili na úroveň motelových hrátek pro sebe. Vyčerpávající, ovšem mimořádně intenzivní. Žila jsem jen pro ty naše čtvrteční odpoledne. Když jsem zjistila, že jsem těhotná, řekla jsem si, že z jeho strany šlo nejspíš jenom o takový porozvodový úlet a nikdy by nám to neklapalo. A tak jsem se s ním rozešla. Párkrát mi ještě zavolal, ale nakonec se mi ho podařilo od veškerých dalších kontaktů odradit. Celé své těhotenství jsem z toho byla děsně rozhozená. A navíc jsem se cítila provinile, že jsem s Dekem podváděla svého muže. Možná právě to byl ten důvod, proč se z Casty vyklubalo tak problémové dítě.

Vygooglila jsem si vzdálenost z Euclidu do Mediny: čtyřicet šest mil. Za necelou hodinu už bych mohla klepat na Dekovy dveře.

Teda pokud by mi hráblo.

3. března Harkness pořád ještě nezavolal. Buď mě trestá za to, že jsem ho tam nechala samotnýho, nebo si mojí nepřítomnosti zatím ani nevšiml.

Pořád se snažím vyšťourat tu nepolapitelnou kombinaci k sejfu (nehoníme se snad za prchavými sny všichni?). Momentálně prohrabávám knížky na policích v kanceláři strejdy Phila. Podle všeho to byl docela slušný čtenář. Spousta poezie od Ogdena Nashe, Jamese Whitcomba Rileyho, Edwarda Leara, Dorothy Parkerové a dalších. Možná mu dodávali inspiraci pro skládání veršíků do těch blahopřání. K mému překvapení vlastnil strýček Phil i zhruba tucet románů od Glorie Anne Lenoreové. Spousta mých kámošek na střední její knížky přímo zbožňovala. To když já si kdysi jednu přitáhla domů z knihovny, máma málem dostala záchvat. Prohlásila, že její dcera takovýhle hnus rozhodně číst nebude. Bylo to dost zvláštní, protože šlo jenom o neškodné milostné románky zacílené na dospívající dívky. Pokud si vzpomínám, pár z nich tehdy v šedesátých letech zfilmovali. Nejspíš se už dneska moc nečtou, protože jejich celkové vyznění by průměrného současného teenagera nejspíš zhnusilo. A taky zápletky byly těžce nemoderní (žádný sex, jenom samé něžné toužení). Castě by se nejspíš zvedl pajšl už po první stránce.

Celé dopoledne jsem promarnila četbou knihy Měsíc nad Savannah od Glorie Anne Lenoreové. Seděla jsem tam s uslzenýma očima, zatímco se nade mnou v tiché výčitce pnuly nedotčené řady stolistých růží. Můj útěk do Savannah padesátých let přerušil telefonát od Perly, Harknessovy otravné sekretářky. Připomněla mi, že nás dneska večer čekají v domě jeho bratra na večeři. Řekla jsem jí, aby řekla Harknessovi, že se s ním sejdu až tam.

Dilema: nevzala jsem si do Euclidu nic hezkýho na sebe. Mohla bych zůstat tady a seškrabávat tapety anebo jít do obchodu a koupit si šaty. Další zkouška mýho charakteru!

Když jsme koupili ten dům v Pepper Pike, pocítil Harknessův bratr Eliot nutkavou potřebu pořídit si vlastní v Rocky River (asi dvacet mil na západ od nás). Je to přísežný účetní znalec a se svýma sto devadesáti centimetrama ten vůbec nejvyšší Spall (ční ještě o dva cenťáky výš než můj manžel). Oba jsou vytáhlí a plešatí jako všichni Spallové.

Eliot přivítal Harknesse obvyklým pozdravem: „No ne, kdopak nám to přišel, Harku?“

Celá jeho rodina říká Harknessovi Hark. V kanceláři ho zase znají pod přezdívkou H. K. Já jsem jedním z mála lidí, kteří ho oslovujou pravým jménem.

„To jsou nové šaty?“ vyzvídala Bohdana, Eliotova za všech okolností oslňující druhá manželka.

„Pořídila jsem si je nedávno,“ připustila jsem.

„A ty úžasné botičky!“ rozplývala se. „Určitě děsně drahé, co?“

„Dostala jsem je za pusu ve výprodeji,“ zalhala jsem.

Bohdana mě obdařila spikleneckým úsměvem. Neunikla strázním života v Rusku jen díky svýmu vzhledu.

Jak to tak vypadá, jsme s manželem na kordy. Po celou Bohdaninu naprosto excelentní večeři se ke mně choval chladně a odtažitě. Nebo bych spíš měla říct, že byl chladnější a odtažitější než obvykle. Dokonce i když je Harkness v tý nejpřátelštější náladě, rozhodně nemáte pocit, že by zrovna vyzařoval hřejivý lidský teplo. Chce to experta, aby poznal, kdy je Harkness fakticky nasranej.

Navíc nemám pocit, že by byl zrovna nadšený mým novým ohozem.

4. března Další slunná neděle v Euclidu. V bedně předpovídali až osmnáct stupňů. To globální oteplování se mi začíná líbit. Teď už ale žádné lelkování! Obracím nový list. Dneska je na programu nepřetržité rozdírání, natírání a seškrabávání.

Dočetla jsem Měsíc nad Savannah. Žádná velká literatura to nejspíš není, zato ale madam Lenoreová rozhodně ví, jak si čtenáře dokonale podmanit. Její próza člověku úplně ochromí vůli, prostě jsem se nedokázala zvednout z gauče, dokud jsem tu knížku nedočetla. A je to vážně nefér, že knihovna strýčka Phila nabízí tak rozsáhlý výběr jejích děl. Úplně jako by tapety tety Maddy soupeřily o nadvládu s literárním vkusem jejího manžela. A strejda Phil v tom souboji zatím vyhrává.

Pozdě odpoledne mi volal Harkness. Ptal se mě, kdy budu hotová s malováním pokojů. Ten pablb si snad myslí, že už jsem kompletně strhala všecky tapety, nebo co. Sdělila jsem mu, že dosahuji „vytrvalých pokroků“, ale narazila jsem na „spoustu vrstev, které se táhnou až někam do počátečních let minulého století“.

Harkness si povzdychl a zeptal se mě, kdy myslím, že s tím asi tak skončím.

„Těžko říct, miláčku. Je to spousta práce. Něco nového s dětmi?“

„Ten dobytek tu zas včera v noci spal. Začínám uvažovat, že bych dal Monice třídenní lhůtu na vystěhování.“

„To bys přeci vlastní dceři neudělal.“

„Je dospělá a má práci, Heleno. Už je načase, aby ptáček vylítl z hnízda.“

„Chtěla bych se s tím pánem seznámit. Řekni Monice, ať ho tenhle týden pozve některý den na večeři. Přijedu domů a navařím.“

Další povzdech. „Tohle už začíná být pomalu neúnosné, Heleno.“

„Musíme na něj být milí, Harknessi. Jsou známy případy, kdy se holky vdaly jen proto, že se jejich vyvolený nelíbil rodičům.“

Tak moje matka například, když jsem ještě s Harknessem chodila, ho nazývala vždycky „přerostlým slizounem“.

„Ty jídla z mrazáku už mi lezou krkem,“ postěžoval si Harkness.

„Já vím, miláčku. Domluv to s Monikou a já ti uvařím fakt skvělou večeři.“

5. března Včera bylo hezky, zato když jsem se dneska ráno probudila, padal déšť se sněhem. Zkrátka typické ohijské počasí. U snídaně jsem se přistihla, že si zas prohlížím Dekovu fotku na Facebooku. Velká škoda, že se o své příspěvky dělí jenom s devětasedmdesáti přáteli. Co to ten chlap skrývá? Když jsem ho ještě znala, vlastnil malou cestovní kancelář. Teď uvádí jako své povolání „korporační relokační facilitátor“. Ani jsem netušila, že takový zaměstnání vůbec existuje. Kdybych se připojila na Facebook, mohla bych Dekovi poslat vzkaz. Akorát přesně netuším jaký.

Pod vlivem Glorie Anne Lenoreové se postupně měním v jakési zombie. Najednou jsem si vám uvědomila, že se v podstatě proti své vůli potácím do schodů a beru do ruky další román (Romolino léto). Potom jsem si uvařila hrnek čaje a usalašila se i s tou bichlí na gauči. Termostat jsem nastavila na příjemných čtyřiadvacet stupňů (což bych si doma nikdy nemohla dovolit). U třetí stránky došlo k umrtvení jakéhokoli pocitu viny a já se mohla bez výčitek svědomí vyhřívat ve slunečních paprscích kalifornského Monterey po boku slibné mladé jezdkyně Romoly Swandorové.

Na oběd jsem pozvala ty svoje dvě stařičké sousedky, Peach a Grace. Grace pochází z pěti sester pojmenovaných po křesťanských ctnostech: Grace (laskavost), Hope (naděje), Faith (víra), Charity (milosrdenství) a Duty (povinnost). Celé dívčí jméno Peach znělo Peach Sarah Herbertová, i když její rodiče jí zpravidla přezdívali Broskvička Šerbetová. Měli slabost pro sladkosti a s oblibou vysedávali nad miskou zmrzliny.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dědictví aneb Jak Helena ke štěstí přišla.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.