agent John Francis Kovář

14

PROKLETÍ LEGENDY

HRA GENTLEMANŮ

Miroslav Žamboch

PRVNÍ RYZE ČESKÁ SCI-FI / FANTASY SÉRIE!!!

OBSAH

Kurýr

Kyborg a kyborg

Boorman a dvojitá vdova

Kešh Tribett nemá štěstí

Veteráni

Agentka Stelarová

Frank Boorman si jde zaplavat

JFK se připravuje na večírek

Boorman se vynořuje

Pártytime

Ženy a muži

Boorman se vyptává

Změna k horšímu

Rozhovor s pátračem

Baronka von Techlowitz vs. agentka Stelarová

Schůzka s Trojkou

Ranní mezihra

Ještě jeden výslech

Průnik

A umírali v krvi

Dohra

Kurýr

Glider vstoupil do svrchních vrstev velkou atmosféry rychlostí a pod úhlem nacházejícím se ve žlutém rizikovém pásmu. Zuřivé vibrace roztřásly interiér. JFK automaticky zkontroloval, zda jsou jeho bezpečnostní pásy správně zajištěné. Nestál o to polámat si kosti kvůli hloupému opominutí.

Po třech minutách první nápor aerodynamického brždění pominul a situace se uklidnila. JFK si dovolil krátké rozhlédnutí po spolucestujících. Nikdo netrpěl kosmickou nemocí, všichni si hleděli svého. Staří harcovníci, kteří z nejrůznějších důvodů k návratu na starou dobrou Zemi zvolili laciný kosmický kluzák, jenž byl obvykle používán spíš pro přepravu specifického zboží. Někteří z nich pravděpodobně nemířili na Zemi na dlouho, vedla je na ni práce, krátkodobá zakázka, po které se budou muset vrátit z pozemského ráje zpět na orbitální pás, do průmyslového pekla. Nebe, peklo, ráj, očistec. V tomhle světě bylo všechno nějak zpřeházené, napadlo JFK.

Starší muž s tváří připomínající vymačkaný citrón, na který někdo kvůli nedostatku tequily chrstl trochu kyseliny sírové, zachytil jeho pohled a Kovář pomalu a lhostejně, jako člověk bezmyšlenkovitě těkající očima po okolí, přesunul pozornost jinam.

Než kluzák úsporně zbrzdí z orbitální rychlosti na atmosférickou přistávací, vykrouží okolo planety ještě celé dva oblety. Téměř dvě hodiny času.

Mohl si dopřát mnohem pohodlnější způsob přepravy spolu s Amélií, šéfkou vývojové společnosti BIOTECH, jeho zaměstnavatelkou a také milenkou. Pracoval pro ni jako osobní tajemník, což v poslední době znamenalo muž přes bezpečnost a ochranu vnitřního okruhu nejdůležitějších zaměstnanců. Poslední měsíc, kdy se celá společnost po vítězství v turnaji vojenských technologií přesunovala dolů, na planetu, bylo krušných. Úniky informací, permanentní pokusy o špionáž, přetahování zaměstnanců, vydírání. A k tomu všemu ještě jeho vlastní vyšetřování pro EF, kdy se snažil přijít na kloub tomu, co přesně se stalo s celým tímto světem, který někdo – a JFK tušil kdo – přeměnil na obrovský vědecko-průmyslový komplex zaměřený na výrobu stále většího množství stále lepších zbraní. A už vůbec se mu nechtělo přemýšlet nad svým posledním zjištěním. To mu doopravdy nahánělo strach.

Přestože vypadal, že je utopený hluboko v myšlenkách, nepřestával podvědomě kontrolovat okolí. Už věděl, že jeho inkognito bylo odhaleno; šli po něm dva muži, jeden vyšší s postavou basketbalového hráče, druhý zavalitý, s prasečím rypákem místo nosu a malýma očima připomínajícíma dva tmavé kusy granitu. Laurel a Hardy, napadlo Kováře. Nikdy nevěděl, který ze dvojice komiků je který. Šli po něm kvůli cargu, které pro Amélii převážel? V příručním zavazadle připoutaném k zemi popruhem se suchým zipem vezl kompletní sadu upravených virů – vysoce specializovaných nástrojů na genetické manipulace nutné při výrobě posledních typů klonů. Vzpomněl si na pološílený klon profesora Maurbyho, jehož zoufalé volání o pomoc ho sem vlastně přivedlo. Pološílený klon, který zabíjel ženy jen proto, aby z jejich těl získával proteiny pro vlastní existenci… Nebyla to příjemná vzpomínka.

Kdyby Kováře s virovou zásilkou chytili, čekal by ho podle místních zákonů jednoznačný trest – provaz, nebo něco podobného, zatím nestačil nastudovat, jakým způsobem se společnost zbavovala nepohodlných jedinců. Ten kufřík představoval ohromné bohatství, know-how, které Amélii poskytovalo proti konkurentům zatracenou výhodu.

„Za chvíli to zase začne trochu házet, máme v cestě dvě velké cyklóny,“ oznámil jim pilot unaveným hlasem někoho, kdo šel spát příliš pozdě, vstával příliš brzy a vypil o tři panáky víc než měl. Na testy na alkohol nebo jiné omamné látky se asi u nízkonákladového kluzáku moc nehrálo.

„Máte pět minut na to, abyste si vyprázdnili útroby.“

Reproduktor se odmlčel. John si odepnul pásy, aby zamířil na záchod. Ti dva se také okamžitě začali zvedat. Sebral i kufřík a odkráčel do zadní části kabiny pro pasažéry. Napočítal jen osm lidí, většina volného prostoru byla zastavena nákladem. Vybral si nejvzdálenější dveře se stylizovaným panáčkem a protáhl se dovnitř. Odhadoval, že mu dají tak dvacet sekund času, aby ho nachytali se spuštěnými kalhotami. Budou ozbrojeni či nikoliv? Tipoval něco kontaktního, stávalo se, že po přestřelce křižovaly kosmickou prázdnotou zmrzlá těla ostrostřelců. Cestující, piloti ani technici neměli rádi, když si někdo hrál v přetlakovém trupu na kovboje, a většinou je nezajímalo, že existuje i tříštivá munice citlivá ke křehkému vesmírnému hardwaru.

JFK se postavil k umyvadlu stranou od dveří, do levé dlaně schoval malý váleček trochu připomínající baterku. Nebyla to baterka. Při letmém pohledu se zdálo, že nemá v ruce nic. Přes rozhraní Sítě vylepšené o pár nezákonných rutin se bleskově napojil na systém lodi. Už kráčeli, basketbalista právě sahal po klice, pořízek dupal za ním, podobný medvědovi, který má v sobě roztomilosti asi tolik jako otevřená žraločí tlama.

Klika cvakla, dlouhán vstoupil dovnitř, JFK mu věnoval lhostejný pohled, pak se opět sklonil k umyvadlu, dveře se se zaklepnutím zavřely. Jako by to byl povel, dlouhán sáhl pod své umaštěné sako. Kovář k němu natáhl ruku s omračovacím elektrogunem. Nemusel se cíle dotknout, předvýboj zionizoval vzduch a vytvořil tak vodivý kanál. Padesát tisíc voltů způsobilo, že muži najednou ochably všechny svaly, jako bezvládná troska se svalil na podlahu, pistole zachřestila na plastikovém povrchu. Další zmáčknutí, elektrický výboj si našel medvěda, který jen tupě zíral na svého druha.

„Říkal jsem mu, že na lodi není dobrý spoléhat se na tyhle hračky,“ odfrkl pohrdlivě a vykročil proti Johnovi.

Proti elektrickému proudu byl zjevně imunní.

JFK pochopil, že má co do činění s někým, kdo má do sebe zadrátovaných pár drobných vylepšení. Pustil paralyzér a kopl muže do nohy, ten uhnul jen tolik, aby zásah nedostalo jeho koleno. To už byl ale JFK v pohybu, přilepil se pořízkovi bokem na hruď, využil veškeré své energie a švihu a podmetl muže z vnitřní strany. Rotační pohyb Kovářova stehna fungujícího jako páka vymrštil zabijáka nohama do vzduchu, trup a hlavu mu John naopak strhl k zemi. Dopad byl tvrdý, umocněný váhou Kovářova těla. Lebka i vaz to kupodivu vydržely. Mužovy ruce se vymrštily jako dvě hydraulická klepeta, ale JFK už stačil zajet dlaněmi pod límec jeho košile a utáhl krk do škrtícího zámku. Jedno klepeto se mu snažilo rozdrtit rameno, druhé utrhnout hlavu. Podařilo by se jim to, ale pak najednou doběhl agregát – nedostatek okysličené krve poslal organický mozek do limbu. JFK okamžik váhal, pak ale stisk povolil. Nechtěl ho zabít, ne tímto způsobem. Postavil se a chvíli zhluboka oddechoval. Myslel si, že má všechny trumfy na své straně, že je připraven, ale málem to dopadlo úplně jinak. Kdyby svůj útok nevedl s veškerou razancí, které byl schopen… Ti dva ho měli zabít a medvědí pořízek by to snadno dokázal. Zakázal si další kdyby, na ně se tady nehrálo, být v téhle hře druhý znamenalo být mrtvý. S hlubokým vydechnutím se zbavil příchuti smrti na patře a dal se do práce. Prohlédl oběma výtečníkům kapsy, proskenoval jejich implantáty – samozřejmě vybavené falešnou totožností – a pak se i se svou hubenou kořistí a kufříkem vrátil na místo.

Ostatní pasažéři mu věnovali zvědavé pohledy, zvuk zápasu dobře slyšeli.

„Blbečci, jeden z nich na mě vytáhl pistoli,“ pronesl, zdánlivě do prázdna, replika však patřila všem.

„Franto?“ zareagoval citrón poleptaný kyselinou.

„Je to tak,“ odpověděl pilot, „zapnul jsem kameru, co normálně nefunguje. Je tam kvér. Trošku to zvednu a dám vám pět minut navíc.“

JFK se připoutal a pak jen sledoval, jak na záchod bez další domluvy zamířili tři muži. Když se vrátili, věděl, že na podlaze toalety už žádná těla nejsou. Kosmáci prostě neměli bouchačky na palubě rádi.

Zbytek sestupu proběhl nerušeně, ani cyklóny, o nichž se zmiňoval pilot, nezpůsobily horší turbulence, než co by zbavily sklenici whisky poloviny jejího obsahu.

Po přistání čekali, až trup vychladne a oni budou moci do odbavovací haly. JFK se posléze poslušně zařadil do fronty. Nevystupoval pod svou skutečnou totožností šéfa bezpečnosti BIOTECHU, ale pod krytím technika mrazících systémů. Jinak by kontrole na kosmodromu byl podezřelý. Lidé jeho ranku, i když z malých společností, měli přece jen na komfort cestování vyšší nároky.

Čekal, až na něho přijde řada, stejně unavený a otrávený dlouhou nepohodlnou cestou jako všichni ostatní. Prošel skenovací budkou, kufřík v ruce. Pokud by ho musel otevřít, zadal by kód dva a obsah kufříku by zničil ultrakrátký tepelný zášleh. Pokud by samozřejmě s něčím takovým kontrolor předem nepočítal. Všechno bylo jen otázkou použitých technologií, optimalizací ekonomických nákladů, zisky proti ztrátám.

„To je všechno, co máte?“ zeptal se znuděný úředník zastávající funkci celníka, pasové kontroly a podle zbraně u pasu i pořádkového dohlížitele.

„Jo,“ odpověděl JFK. „Sem slyšel, že se tady dá všechno koupit. Na rozdíl od nás,“ kývl neurčitě do prostoru nad hlavou.

Úředník mezitím s typickým nepřítomným pohledem projížděl data Kovářova implantovaného čipu. Na prsteníku levé ruky měl konzervativní zlatý snubní prsten.

„Ale je to tady dost drahý.“

„To jsem taky slyšel.“

„Vaše specializace?“

Všechno si samozřejmě přečetl, ale teď JFK znepřístupnil jeho vlastní data a zkoušel ho.

„Mrazničky. Udržím u ledu všechno, co si budete přát a na jak dlouho si to budete přát. I vaši tchýni.“

To se úředníkovi zalíbilo, vrátil se do reálu a věnoval Kováři pobavený pohled.

„I mou tchýni? To je pěkně horkokrevná potvora.“

„Cokoliv,“ vrátil mu JFK úšklebek.

„Můžete jít.“

Kyborg a kyborg

Cestou přes kontrolovaný prostor JFK ještě zahlédl, jak se muž v dobře padnoucím obleku pře s pilotem, že tímhle spojem měli přiletět dva jeho známí. Pilot jen krčil rameny a odkázal ho na seznam pasažérů volně dostupný na Síti. Chlápek to ještě zkusil u dalších cestujících. Kovář zachytil jen lhostejný nezájem prvního osloveného, pak opustil příletový sál a vyšel z uzavřené a stářím poznamenané budovy provinčního kosmodromu ven.

Nevypadalo to tam o nic lépe. Nacházel se v jedné z průmyslových zón, vzhledem si v ničem nezadala s prostředím na orbitálním Prstenci. Snad jen tím, že obloha se klenula neskutečně vysoko. Studená funkční depresivnost ocelových a plastových konstrukcí, táhnoucích se kam až oko dohlédlo, ho bůhvíproč uspokojila a uklidnila. Když s Amélií navštívili Zemi před třemi týdny poprvé, přírodní ráj, který tvořil část přiděleného území BIOTECHU, ho šokoval. Nebyl ani v nejmenším připravený na tropický les hemžící se zvěří. Musel si zvyknout, že tady mají lidé k ekologii specifický vztah – svět byl striktně rozdělen na technické a přírodní zóny, v nichž platily naprosto odlišné zákony. Fascinovalo ho to natolik, že si našel čas, aby zjistil, kolik procent z celkového území planety bylo takto dokonale udržováno. Dvacet. Vzhledem k tomu, jak byl zbytek světa přetechnizován, to představovalo úctyhodný podíl.

Skupina lidí právě křižovala cestu, automatické vozy poslušně zastavily, aby je nechaly přejít. Jeden z chodců se opozdil a zůstal na původní straně ulice. JFK zrychlil, aby na něj muž nemusel čekat dlouho. Byl to jeden z Améliiných lidí.

„Hezký den na Zemi,“ pozdravil, zatímco čekali, až se vozy na základě nějaké vnitřní logiky znovu rozhodnou je pustit přes ulici.

„Na pásu jsou všechny hezký,“ odpověděl muž druhou částí hesla, která oznamovala, že je vše v pořádku.

„Nechcete někam svézt? Jsem laciný,“ pokračoval.

„Do hotelu, znáte nějaký?“

Muž přikývl, otočil se a zamířil do úzké uličky, kde čekalo dvoustopé vozidlo připomínající ocelovou krabici na neviditelných kolech. Pojízdná pevnost, došlo okamžitě Kováři. Tady se na jistých úrovních také hrálo hodně drsně.

Když vystupoval před ocelovým válcem tyčícím se až do nebes, kufřík už u sebe neměl. Kontraband putoval s jiným kurýrem. Přihlásil se znovu jako specialista na mrazící techniku. Vybral si laciný pokoj s výhledem do betonové zdi, v baru si koupil drahou whisky – kombinace dokonale odpovídající chlápkovi, jehož roli hrál.

Na pokoji v miniaturní koupelně opláchl erární plastikový kelímek a nalil do něj na tři prsty jantarové tekutiny, po chvilce hledání dokonce objevil v ledničce i led. Posadil se do kovového křesílka, pozoroval z okna ani ne pět metrů vzdálenou zeď, upíjel a přemýšlel.

Měl by zavolat Amélii a říct jí, že transport pokračuje podle plánu, cenné cargo dorazí do cíle už za pár hodin. Volat Amélii však znamenalo rozptýlení od myšlenkové stopy, kterou v posledních dnech a týdnech nepřetržitě sledoval. Nepřetržitě a marně. Amélie uměla rozptýlit, to tedy ano.

Starý telefonní přístroj se probral k životu, displej byl tak vysvícený, že Kovář volajícího nepoznal. Přijal hovor ručně, ne prostřednictvím připojení na globální celosvětovou počítačovou síť.

„Tady Rumway,“ představil se muž na druhé straně.

Další z Améliiných lidí, v souvislosti se stěhováním z Prstence na Zem povýšil.

„Jak to šlo?“ zeptal se.

„Jak jsi mě sakra našel?“ zareagoval JFK a dal si záležet, aby jeho vztek byl v tónu znát. Přitom usrkl whisky. Její chuť stála za ty peníze, které za ni zaplatil.

„Mám své metody,“ zaznělo samolibě.

Rumway byl ještě hloupější, než vypadal.

„A ty na mě ukazují prstem, idiote. Všechno v pořádku, ohlásil bych se sám. Hledej si nové místo. Nejlépe jako zkušební subjekt v laboratoři.“

Muž na druhé straně se odmlčel, Kovářova pozice pravé ruky šéfky malé, ale dokonale organizované gildy BIOTECH byla neochvějná.

„Kdy asi…“ pokusil se Rumway začít nervózně.

„Až přijde čas. Máš něco doopravdy závažného, nebo si jenom hraješ na pana důležitého?“

„Ehm – nic. Amélie se jen ptá, zda dorazíte dnes večer.“

Kovář přivřel oči. Představil si její dokonalé tělo vylepšené v jejích vlastních laboratořích a přirozený sexuální apetit.

„Ne, setkal jsem se s nějakým idiotem, co vypadal jako medvěd zkřížený s prasetem a pocuchal mi ciferník. Musím se dát dohromady.“

„Vyřídím!“ hlas Rumwaye zněl najednou nadšeně.

Kovář nevzrušeně zavěsil. Věděl, že druhý muž by ho rád vystřídal i v jeho neoficiální funkci milence baronky von Techlowitzové. Jindy by mu to asi vadilo, ale dnes ne. V posledních týdnech ne. Ta věc ho požírala zaživa, nedokázal se jí zbavit, nárokovala si veškerou jeho pozornost a noc měnila v noční můru.

Doplnil do pohárku whisky, posadil se na pelest postele a snad po tisící vytáhl z kapsy nenápadně působící přívěsek na stříbrném řetízku. Obyčejný kříž, symbol jednoho ze světonázorů – i v tomhle světě byl příběh ukřižovaného boha živý. Jenomže tohle nebyl obyčejný talisman. JFK sevřel ramena křížku mezi prsty a vší silou je stlačil k sobě. Přímo před ním se ve výšce očí zhmotnila odřená kožená brašna. Vzal si ji, opět roztáhl ramena přívěšku a tajná schránka se ukryla zpět do neprostoru. Kam, to by mu asi dokázal vysvětlit profesor von Wonder, Kováře to ale stejně příliš nezajímalo.

V kožené brašně se nacházely tři věci. JFK ze zvyku vytáhl nejmenší z nich – malý dvanáctistěn, v jehož pravidelnosti a dokonalosti řemeslného zpracování se zrcadlila převaha technologie, která ho vytvořila. Šlo o záznamové zařízení, jehož genialita spočívala mimo jiné v tom, že nahraný obsah bylo možné přehrát v jakémkoliv přístroji s alespoň částečně odpovídajícím účelem. Přehrát, pomyslel si JFK a současně si představil úsek záznamu, který chtěl studovat. Potom položil dvanáctistěn na holovizor a vrátil se ke stolku s whisky. Napil se, pak si uvědomil, že přístroj nezapnul. Než se k němu stačil vrátit, obrazovka ožila. Nedokázal si představit, z jak vzdálené budoucnosti, nebo spíše vzdáleného světa, dvanáctistěn pochází. Dokonce i technická dokonalost tohoto univerza proti jeho sofistikovanosti působila jako kamenná palice proti velkorážnímu kulometu M2. Už sama existence dvanáctistěnu potvrzovala jeho největší obavy. Naneštěstí toho bylo ještě mnohem víc.

Přístroj zaplnil pokoj iluzí tropického pralesa. JFK se teď nesoustředil na záznam jako celek, sledoval pouze detaily. Obrovské květy popínavých rostlin ovíjejících se okolo stromů připomínaly hladová ústa. V některých z nich zahlédl tvory připomínající malé hlodavce, v některých i stvoření o hodně větší. Doufal, že právě podle detailů dokáže později svět identifikovat.

„Návrat do RX8 po sto letech od uskladnění,“ pronesl neutrální hlas ze záznamu.

Nebylo v něm nic osobitého, mohl patřit klidně automatu.

„Výbava nalezena na místě, testovací skupina právě přebírá a kontroluje uskladněnou výstroj.“

Záběr ukázal skupinu deseti mužů shromážděných okolo rozměrného, očividně nedávno vykopaného kontejneru. Byl plný zbraní a muži si je teď rozebírali. Některé druhy Kovář poznával, šlo o moderní palné zbraně. Jiné, větší, na pohled technologicky složitější a pravděpodobně určené pro funkci v jiném prostředí než v exotickém deštném pralese, pro něj byly naprosto neznámé.

„Víc údajů, potřeboval bych víc údajů,“ zamumlal, zakroužil nápojem v pohárku, ale nenapil se.

Jako na povel se v obraze objevil text. Podle struktury šlo o technické údaje, ale v jazyce, dokonce i v písmu, které JFK neznal. Ještě kdyby to tak mohli přeložit do něčeho rozumnějšího, pomyslel si a vzápětí bylo jeho přání vyslyšeno. Tohle záznamové zařízení je fakt dobrá věc, uznal už po několikáté.

Velkokapacitní puška s dělenou municí ráže sedm milimetrů, úsťová rychlost 1 200 m/s, kapacita zásobníku osm set padesát projektilů s fragmentačním koeficientem dvacet…

Plazmová puška pro univerzální použití. Nastavitelný tvar zášlehu, maximální dosah tři sta metrů, teplota plazmy sto padesát tisíc stupňů…

Kovářovy oči letěly po údajích, mluvenému komentáři věnoval pozornost jen částečně. Před ním defilovala přehlídka hypermoderních a zatraceně ničivých zbraní určených k použití jednotlivci.

„Po zevrubném prohlédnutí stav bezvadný,“ zazněl závěrečný verdikt týkající se všech zbraní.

Muži vyrazili pralesem. Přestože byl postup obtížný, nevytvořili zástup, ale pohybovali se rojnicí. Všichni na sobě měli komplety pro pohyb v prostředí neslučitelném se životem, ale současně obsahujícím kyslík v potřebném množství. Tváře jim kryly černé helmy bez viditelného průzoru. Pohybovali se jako profesionálové, ale tak dokonale, že JFK pochyboval o jejich lidské podstatě.

Bez varování se jedna z lián ovíjejících se okolo vodorovné větve stromu vymrštila, muž pohybující se na kraji formace se náhle houpal v bleskově vytvořené smyčce a rychle stoupal vzhůru. JFK z předchozích sledování věděl, že nejde o hada, ale o masožravou rostlinu. Muž nezpanikařil, v ruce náhle držel nůž. Sekl čepelí lemovanou světelným halem, podruhé a znovu, bez zjevného odporu bleskově porcoval bizarní chapadlo. Rostlina zareagovala vysláním celého svazku dalších úponků. Haló nože narostlo, při jednom neopatrném seknutí se ponořilo až do kmene stromu a pralesní velikán se zlomil. Muž dopadl na zem z výšky dobrých pěti metrů, ale nějakým zázrakem se mu nic nestalo.

Molekulární nůž, funkce bezvadná, prověřeno nasazením v akci, objevil se další nápis.

Když teď kamera, nebo co vlastně autor záznamu používal, zabírala jednotlivé muže, bylo vidět, že i během krátkého pobytu v pralese začínají být na jejich výstroji patrné stopy rozkladu.

Svět třídy doba kamenné, standardní agenturní Maurbyho pečeti brzdí rozklad stokrát, dostal JFK další vysvětlení.

Přístroj teď reagoval na jeho myšlení mnohem citlivěji než při předchozích použitích. Učil se.

Na dalším záběru už muži stáli před pralesní vesnicí, jejíž bezprostřední okolí bylo vyznačeno lidskými lebkami. Zmenšenými lidskými lebkami.

Zkoušení funkčnosti technologie v akci  může odhalit takzvané skryté působení Maurbyho efektu, které jinak může zůstat běžnými způsoby kontroly nepostiženo.

Kovář nad touto informací dlouho přemýšlel a pak se mu podařilo z dvanáctistěnu vyrazit i další vysvětlení spolu s odkazy přímo do agenturních archivů. Šlo o velmi zřídkavý, ale obvykle naprosto fatální způsob degradace pečetěmi dobře chráněných výrobků, kdy například pistole při testovacích střelbách do terče fungovala naprosto bezchybně, ale při střeleckém souboji pak explodovala a zabila uživatele. Metamatematicko-fyzikální teorie objasňující tento fenomén zatím nebyla vypracována. Zpětně měl JFK pocit, že právě tenhle problém patří k von Wonderovým koníčkům, jimiž týrá své mozkové závity a mrhá na ně výpočetní kapacitou agenturních počítačů.

Muži obklíčili vesnici, kamera pomocí různých módů vidění ukázala její obyvatele, ať už v chatrčích, venku nebo v nejbližší džungli. Byli to lidé, to bezpochyby, ale k přírodě a svým živočišným předkům měli mnohem blíž než kterýkoliv z primitivních kmenů Kovářova světa.

Jeden z přibližujících se ultramoderně vybavených útočníků luskl prsty. Jediný zvuk vyvolal ve vesnici horečnatou činnost, děti se přitiskly k zemi a instinktivně znehybněly, proti obklíčení nepřátel se postavili malí muži s oštěpy a palicemi, zezadu je jistily jejich ženy s klacky a kameny.

Muž, který reakci záměrně vyvolal, pomalu natočil hlaveň na nejbližšího z domorodců. Nespěchal, snažil se vyvolat obranou reakci, boj měl být skutečný. Divoch nečekaně briskně mrštil svým oštěpem, současně zahřměla střelba. Vesnice i se svými obyvateli zmizela v kouli ohně, JFK netušil, která zbraň měla tohle na svědomí.

Provokatér se skácel s oštěpem v hrudi, následný detailní záběr odhalil, že jeho bojový oděv se již stačil rozpadnout a neuchránil ho před kamenným ostřím.

Funkčnost zbraní stoprocentní, zablikal nápis a záznam se zastavil.

JFK dopil whisky a zamyšleně zíral na láhev. Všechno vypadalo naprosto věrohodně, neodhalil nic, co by svědčilo o padělání. Chování mužů, jejich reakce, vše sedělo. Někdo dokázal obrnit technologie před Maurbyho efektem, dokázal ho znegovat. To současně znamenalo, že druhý předmět v brašně bude funkční. Vypadal jako mramorové těžítko, někdo by ho označil za napodobeninu miniaturního ručního granátu. Byl by poměrně blízko pravdě. I tahle zbraň figurovala v jednom ze záznamů, které Kovář shlédl, a její účinek byl naprosto destruktivní. Šlo o kvarkovou pumu, svou účinností popírající zákony zachování energie a dalece předstihující klasickou anihilační nálož. Planetu Zemi by asi nezničila, ale její měsíc už ano.

JFK si nalil další štědrou dávku a dopřál si pořádný lok. Mohl se dál dívat na záznam, studovat další použití, mohl se dál z komplikovaných matematických textů snažit pochopit, jak se Negace Maurbyho efektu provádí. To všechno měl k dispozici. Místo toho vrátil dvanáctistěn do kožené tašky a sevřel kříž přívěšku. Taška i se svým obsahem zmizela v neprostoru. Co dál, co dál? Nevěděl.

Tohle byla noční můra požírající jeho sny. Natáhl se po láhvi a dolil si. Že je někdo za dveřmi věděl dřív, než ho varoval elektronický vrátný. Holovizor se automaticky přepojil na dveřní kameru a ukázal mu malého hubeného chlapíka v pomačkaném údržbářském overalu.

„Pane, mám hlášení o špatně fungujícím filtru. Potřebuji ho vyměnit. Dostanete třicetiprocentní slevu na ubytování kvůli narušení soukromí.“

„Nepotřebuju slevu, nechte mě na pokoji,“ odpověděl JFK nenaloženě.

Nestál o žádnou návštěvu.

„Pak vás musím upozornit, že existuje malá, ale vyčíslitelná pravděpodobnost, že filtr nedokáže v průběhu noci odstraňovat vámi vydýchaný oxid uhličitý a případně další nepříznivé látky z okolí. Poskytnutí této informace je zaznamenáno, případnou újmu na zdraví nebudete moci přičítat hotelu.“

„Vstupte,“ zavrčel JFK, pistoli položenou na stole přikryl ubrouskem a s pomocí dálkového ovladače holovizoru otevřel dveře.

Muž vstoupil, vypadal ještě hubenější než v záznamu kamery. Skoro jako by umíral hladem, napadlo Kováře.

Pak spíš ze zvyku, než že by mu nedůvěřoval, aktivoval síťové připojení a pomocí nezákonných funkcí z Améliiných softwarových dílen se napojil na systém hotelu a hledal, jaké úkoly dostali jeho údržbáři. Kontrolovat filtry neměl ani jeden z nich.

Okamžitě držel pistoli v ruce a mířil jí na návštěvníka, který už byl jen krok od něj. Teď překvapeně strnul.

„Co chcete a kdo vás posílá?“ zeptal se tiše.

„Ty filtry jsou ve stěně za vámi,“ řekl muž klidně.

Až příliš klidně, napadlo JFK. Na údržbáře.

V další sekundě už věděl, že filtry nejsou ve stěně za ním, ale nad dveřmi.

„Jediný pohyb a zastřelím vás.“

Ve tváři drobného mužíka se nepohnul ani sval, JFK pochopil, že výhrůžka ho nezastaví.

Kdyby útok nečekal, nedokázal by ani vystřelit, tak rychlý návštěvník byl. Malým pokojem třeskl výstřel, vzápětí do stěny udeřila pistole. Muž mu stačil vyrazit zbraň a ještě ho uchopit za paži. JFK se poddal trhnutí, napomohl setrvačnosti a z otočky kopl nepřítele do hrudi. Byl to dobrý zásah, to cítil. Dopadl do střehu, aby vzápětí čelil sérii přímočarých úderů střídaných s nebezpečnými háky. Ale moc ho nezpomalil, běželo mu hlavou. První tři čtyři rány ustál, pak se sám pokusil proniknout malému mužíkovi na tělo a najednou letěl vpřed proti stěně. Mistr aikida, nebo něčeho podobného, došlo mu. Narazil do zdi a dokázal se pootočit právě včas, aby zachránil svou páteř před bleskovým kolenem, takhle to odnesly jeho šikmé břišní svaly. A možná žebra. Ještě se dokázal napřímit a rovnou z pohybu zespodu vyrazil spojenýma rukama proti dolní čelisti. Mužík se ani nesnažil uhnout, místo toho zasadil Kováři zdvojený úder do krku. Kovář, který vložil do úderu veškerou svou sílu, jen hekl bolestí, před kolapsem ho zachránilo štěstí, svaly a přirozená odolnost. Muž ránu, která by jinému zlomila vaz, ignoroval a v dalším okamžiku agentovi úderem dlaně rozdrtil nos. JFK nedobrovolně zvrátil hlavu vzad, ale z posledních sil vyrazil proti mnohem menšímu nepříteli bodyčkem, aby ho narazil na stěnu. Ten parchant byl těžší, mnohem těžší, než napovídal jeho vzhled, pochopil při nárazu. Pak najednou opět letěl vzduchem, přitom škrtl hlavou o strop a při dopadu z dálky vnímal praštění kostí. Ještě se dokázal postavit, i když jedna ruka mu bezvládně visela podél těla, z tváře mu kapala krev a viděl trojitě.

„Ty asi nebudeš člověk,“ zachraptěl.

Mužík odpověděl nepatrným zavrtěním hlavou.

„Jak tě mám zabít? Ber to jako malou laskavost na závěr.“

JFK těkal po okolí. Hledal pistoli, tyč, kus plátna, cokoliv, čím by mohl zvrátit situaci nebo získat sebemenší výhodu.

„Pokud si nevybereš, prokopnu ti hrudník. To se mi povede tak ve dvou případech ze tří. Zvláště u takových špalků masa, jako jsi ty, je to obtížné. Ale piluju to.“

JFK vyrazil vpřed – stejně dobře se mohl snažit přetlačit lokomotivu. Najednou stál zpět u stěny, držen paží disponující silou jeřábu.

„Rukou vyrvu srdce pokaždé,“ pochlubil se malý muž a pokrčil prsty to tvaru tygřího spáru.

JFK pochopil, že prohrál. Definitivně. Prásk, úder dopadl, pěst se ponořila do stěny na dobrých pět centimetrů, ale vedle Kovářova trupu. Něco mužíkem mrštilo proti oknu, odolný plast nevydržel a pokryl se mozaikou prasklin. Proti vychrtlému bojovníkovi najednou stál mnohem větší a robustnější soupeř, oba se pohybovali tak rychle, že je Kovář nedokázal rozeznat. Postel, stůl, koupelna, všechno během několika málo sekund skončilo v troskách. Údery dopadaly s razancí vybuchujících granátů, podlaha praskala, ocelové výztuže stěn sténaly. Najednou ten velký ležel na zemi, menší se na něj okamžitě vrhl – a skončil v bleskově nasazených zápasnických nůžkách. Kovář měl poprvé pocit, že tváře zabijáka odráží nějakou emoci. Sevření muselo být nepředstavitelně silné. Hubeňour se pokusil zasypat nepřítele ranami, snažil se zasáhnout slabiny, ale jeho protivník jednu jeho paži zachytil a pak se ozval nervy drásající zvuk tkání namáhaných nad hranici jejich odolnosti – velký bojovník soupeři jednoduše utrhl ruku. Malý muž se však dál zuřivě bránil, Kovář přes jeho fatální zranění nikde neviděl žádnou krev. Další trhnutí, velký od sebe odmrštil bezruké torzo, pak ho kopnutím namáčkl na stěnu, vzápětí stál u něj a nekonečnou sérií ran pěstmi, lokty i hlavou proměnil tělo soupeře v beztvarou masu. Parní buchar konečně skončil svou příšernou práci, bojovník odstoupil od stěny, ta ještě okamžik držela a pak se rozsypala a otevřela průchod do dalšího pokoje. Naštěstí prázdného.

Muž se otočil a Kovář poznal známou tvář Franka Boormana.

„Rád tě vidím,“ podařilo se mu ještě říct, pak se mu podlomily nohy a sesunul se na zem.

„Výjimečně ti to věřím,“ odtušil obrovitý černoch. „Vydržíš ještě chvíli?“

„V pohodě, až do smrti,“ odpověděl JFK.

Boorman přikývl a sklonil se nad zničeným tělem svého soupeře.

„Nějaké syntetické svaly,“ probíral se tkáněmi. „Mnohem výkonnější než klasické a těžší, ten chlap vážil metrák,“ mumlal svá zjištění nahlas. „Vnitřní kostra z kompozitu, mozek ukrytý v hrudníku, v hlavě jen oční nervy. Jakým způsobem se tělo vyživovalo, vážně netuším. Dost slušný kousek.“

„Takže to byl kyborg,“ podařilo se Kovářovi říct.

„Já jsem kyborg,“ prohlásil Boorman dotčeně. „Tohle tělo,“ zaklepal si na hrudník, „řídí zaručeně lidský mozek. Ten chlap v sobě měl jakousi gangliovou chobotnici.“

„OK, OK,“ souhlasil JFK, „nedokázal bys mi teď už obstarat doktora? Je mi blbě, asi mám vnitřní krvácení.“

„Tihle lidi, nic nevydrží,“ zavrtěl hlavou Boorman.

Pak ale přešel ke Kovářovi, opatrně ho zvedl do náruče a zamířil k vyvráceným dveřím.

„Bydlím o patro výš a něco tam mám. Naštěstí je tenhle hotel téměř prázdný.“

Za necelou hodinu se JFK cítil mnohem lépe. To „něco“, co měl Boorman na pokoji, byl místní autodoktor nejvyšší třídy. Kovář pohlédl na displej, ukazoval tělesnou teplotu třicet osm a půl stupně. Asi proto mu to nemyslelo nejjasněji. Zvýšená teplota byla průvodním efektem horečnaté enzymatické aktivity a také produktem práce miliard biologických nanorobotů, kteří teď iniciovali a řídily hojivé procesy v jeho těle.

Boorman studoval zdravotní nález podrobněji a déle.

„Ten tě teda zřídil, člověče,“ komentoval své nálezy. „Ty bys fakt asi natáhl bačkory.“

JFK místo odpovědi pozvedl prázdnou sklenku a naznačil Boormanovi, ať nalije.

„Neměl bys – vzhledem k tomu, co všechno ti teď plave v krvi.“

Kovář sklenku nestáhl, Boorman mu s úšklebkem nalil a sám si také dopřál další štědrý drink. Hladina whisky v láhvi povážlivě klesla.

„Víš, kdo po tobě šel?“ zeptal se.

„Nevím, víc se dozvíme v laboratoři ze vzorků. Amélie má vynikající techniky,“ odpověděl Kovář.

Poučen předchozími pohyby si odpustil i pokrčení rameny.

„Jak to, že ses tady objevil? Ne že bych tě neviděl rád. Transportní okno se otevře až za pár týdnů a posledním jsi nepřijel. „

Boorman přikývl a zatočil sklenkou v prstech. Měl obrovské ruce, vyjímala se v nich jako náprstek.

„Vlastně jsem se sem dostal oklikou z úplně jiného světa. Dlouhou oklikou s desítkou přestupních stanic, jízdní řád vypočítal von Wonder. A nejsem tu úplně legálně, mám vlastně dovolenou. V Agentuře je teď pěkný bordel. Chtěli dostat Andreu a použili k tomu zatraceně drsné metody, ale ona jim to vrátila. Budou padat hlavy. Těch, co to přežili.“

JFK s bezvýraznou tváří poslouchal, jak několik týdnů celá Agentura stíhala senior agentku Villefortovou a jak byla na její hlavu vypsána odměna.

„Skončilo to tak, že Gadski se musel vypařit a teď je na černé listině on,“ propracoval se k závěru Boorman.

„Málo whisky,“ zkonstatoval nespokojeně, když si znovu dolil. „Taky ti nesu vzkaz, proto jsem tady. Kromě toho, abych zachraňoval tvůj měkkej zadek.“

JFK pozvedl jeden koutek úst. Boorman byl nezvykle vážný, až zachmuřený, tohle byl jen záblesk jeho staré osobnosti.

„Gadski se dostal až k technojádru a něco z něj vypustil. Andrea si je bůhvíproč jistá, že to má co do činění s tebou a chce, abys byl připraven.“

„Připraven na co?“ chtěl vědět JFK.

Teploměr teď ukazoval třicet devět šest a začínalo mu být mdlo.

„Neznám odborný název, ale hantýrkou se jim říká Pátrači či Vycucávači. Nějací elementálové, kteří dokážou z kohokoliv vysát všechno, co ví. Kromě toho, že ho samozřejmě zahubí. Prý jsou to magičtí tvorové kategorie šest. Dává ti to smysl?“

Kovář se napil, vůni whisky najednou cítil mnohem intenzivněji, téměř se v ní utápěl. Pravděpodobně se mu právě něco hrabalo v mozku, armáda nanorobotů dávala do pořádku poškozené nervové tkáně, synapse a vůbec všechno, co dělá člověka člověkem. Doufal, že ho neopraví až příliš. Pak vůně ustoupila a nahradilo ji okno připojení na Síť. Tak přesvícené, že se mu propalovalo do sítnic. Po pár minutách se naštěstí vše vrátilo k normálu.

„Jo, hraje to dohromady,“ připustil. „Co to znamená magický tvor kategorie šest?“

Boorman pokrčil rameny.

„Nemám rád magii a kromě základního kurzu jsem se o ni nijak nezajímal. Něco jako strategický bombardér plný jaderných náloží? Nebo atomová ponorka s nákladem mezikontinentálních střel? K tomu bych to asi přirovnal.“

„A jsou namířeny na mě, na jediného člověka,“ zkonstatoval JFK.

Najednou se třásl zimou.

Boorman to zaregistroval a pohlédl znovu na displej.

„Žebra, slezinu a svaly v boku máš zase v pořádku, fakt šikovná mašinka. A nos vypadá lépe než předtím, alespoň co se pamatuji. Zadarmo jsi přišel k plastické operaci.“

„To nebyl nejlepší vtip,“ probral se z myšlenek JFK. „Můj nos byl vždy estetičtější než tvůj nebo Vegův.“

Boorman mlaskl a sáhl si na inkriminovanou část obličeje.

„Řek bych, že jsi nezvolil správný příměr, chlapče. Podle Vegy jeden chlápek kdysi udělal sochu démona hrůzy a já… No, nebudu to rozebírat.“

„Ti Vycucávači, jak jsi je nazval, jsou jen takovou třešničkou na dortu. Důležitější je, proč po mě jdou,“ vrátil se JFK k problému.

„Taky mě to překvapuje. Na takového obyčejného chlápka jako jsi ty poslat Vycucávače…“ zareagoval Boorman. „Nazval bych to nehorázným plýtváním.“

„Projděme to od začátku,“ nechal JFK popichování bez reakce. „Spoustu informací jsem už poslal, ale ty…“

Boorman jen zavrtěl hlavou.

„Byl jsem na misi a doma jsem se zdržel jen pár hodin. Navíc Gadski uvalil embargo na tvá poslední hlášení, takže spoustu věcí se nikdo nedozvěděl. Než ho Andrea dostala, všechno stopil.“

JFK přikývl.

„Vezmu to od začátku. Jsem tady, protože někdo poslal neoficiální zprávu, že existuje cesta, jak zvrátit Maurbyho efekt.“

„Ano,“ souhlasil Boorman. „Ale ty jsi prokázal, že to byla jen finta defektního klonu profesora Maurbyho, který se odsud nemohl dostat a chtěl informovat Agenturu o X-Hawkově činnosti. To se prosáklo i navzdory snaze vojáků o utajení.“

„Přesně tak. Ale současně jsem zjistil, že někdo celý tento svět transformoval, proměnil na obrovskou továrnu na zbraně.“

Boorman s nedůvěrou ve tváři poslouchal stručné Kovářovo shrnutí, v němž popisoval svět rozdělený na soupeřící gildy a koncerny vyvíjející co nejlepší a nejefektivnější zbraně okamžitě používané v boji s mimozemskou invazí; technologické peklo pro neúspěšné tři miliardy lidí na Prstenci – obytném pásu na oběžné dráze kolem Země; flotilu čtyř set tisíc kosmických bojových lodí střežící Sluneční soustavu a odrážející mimozemské útočníky.

„Jak ale mohl někdo změnit celý svět?“ nedokázal uvěřit Frank.

„Netuším,“ zavrtěl hlavou JFK, „vím jen, že poslední hlášení od rezidentní agentky Stelarové bylo v pořádku. Pak se odmlčela a když jsem sem přišel já, ocitl jsem se v úplně jiné realitě. A to ještě není všechno. Žádná mimozemská hrozba neexistuje, je to jen gigantická Potěmkinova vesnice. A agentka Stelarová, která by zde měla vystupovat pod jménem Anděla Vějířová, zmizela, zavřela se nad ní země.“

„Jsi v pořádku?“ nevěřil Boorman. „Před chvílí jsi říkal, že vyrobili čtyři sta tisíc kosmických lodí. Kvůli nim vykuchali Zemi, Merkur, těží na Venuši, v pásu asteroidů. Všechno podřídili tomu, aby odrazili invazi!“ téměř vybuchl Boorman. „A žádní nepřátelé neexistují? Nepřeskočilo ti z toho?“ ukázal na doktorostroj.

„Byl jsem tam,“ zavrtěl hlavou JFK. „Ty lodě se vznášejí v absolutním klidu, žádný boj, nic se neděje. Všechno je jen datová simulace.“

„To není možné, to by se brzo provalilo,“ nesouhlasil Boorman. „Jsem tu jen pár dní, ale na Síti jsou hlášení o ztrátách, o zničených lodích… To své lidi sami zabíjejí, nebo něco je zabíjí, aby celý tenhle podvod mohl fungovat?

„Nerozumím tomu,“ nepřel se Kovář. „Ani jsem po tom dosud až tolik nepátral. Zabývám se něčím důležitějším.“

„Důležitějším?“ nechápal Boorman. „Tohle je zatraceně důležité! Proměněný svět, zničené či ovlivněné životy miliard lidí! Nepředstavitelné!“

„Zabývám se Negací Maurbyho efektu,“ odpověděl JFK suše.

Sáhl na krk a vytáhl z pod košile křížek, stiskl skrytý spínač, z neprostoru vyklouzla kožená brašna. Beze slova z ní vytřepal obsah.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy JFK 014 Prokletí legendy: Hra gentlemanů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.