Vlado Ríša

Conan a Tygří amulet

Conan v té chvíli držel jílec meče oběma rukama. Prudkost medvědova pohybu ho zdvihla do vzduchu a odmrštila stranou. Pohyb samotný způsobil, že ostří meče rozřízlo ránu, která se do široka rozšklebila.

Conan letěl vzduchem a nekoordinovaně se převracel. Dopadl na záda. Jeho štěstím bylo, že vysoká tráva, rostoucí na mýtině, jeho pád ztlumila, takže si ani nevyrazil dech. Bleskově se vztyčil na nohy, a protože udržel meč v ruce, mohl pokračovat v boji s obrovskou šelmou. Byl už unavený a pot z něj stékal v čúrcích, ale krvavé šílenství bojovníka v něm vybudilo ještě větší bojechtivost. Neohlížel se na drobná zranění, z nichž mu tekla jasně rudá krev, a vrhl se opět k medvědovi.

Pikt už mezitím popadl dech a dokázal se postavit na nohy. Potácivým krokem šel k místu, kde medvěd roztrhal jeho soukmenovce. Se zaúpěním, které zaniklo v hlubokém bručení medvěda, se sehnul pro meč, který ležel v trávě vedle mrtvoly. S každým okamžikem se však vzpamatovával a jeho potácivý krok se měnil v běh, když se řítil k bojující dvojici.

VLADO RÍŠA

A

TYGŘÍ AMULET

OBSAH

Prolog

Kapitola první LORD Z MANDRY

Kapitola druhá AMESIDAX

Kapitola třetí MAGARABA

Kapitola čtvrtá DRANESA

Kapitola pátá REBORANOVA SMRT

Kapitola šestá RINGAS Z JAMBARITY

Kapitola sedmá SVATBA

Kapitola osmá KRANASTASOVA LABORATOŘ

Kapitola devátá ZOCHASTAROVÉ

Kapitola desátá KRANASTAS A DRANESA

Kapitola jedenáctá PODIVNÝ HOSTINEC

Kapitola dvanáctá POŽÁR

Kapitola třináctá MODRÁ ČARODĚJKA

Kapitola čtrnáctá BOJ S PIKTY

Kapitola patnáctá SOUBOJ S KRANASTASEM

Prolog

Conan se pohnul a okamžitě zanadával. Bylo sice ráno, ale už teď slunce pálilo jako ďas. Ve dveřích strohé místnosti v kasárnách, kde Cimmeřan přespával, stál jeho zástupce Ramsipartos a šklebil se.

„Budeš se muset, veliteli, zvednout, dneska jsi pánem na cvičišti ty.“

Mohutný Cimmeřan už v té chvíli seděl na prosté posteli; tu tvořilo dřevěné lůžko, na němž měla ležet tenká houně, avšak ta se nyní válela na zemi v koutě místnosti. Držel se za hlavu a tiše mručel. Ramsipartos zachytil jenom některá nezřetelná slova, z nichž ho zaujaly: splašky a ne víno…, pivo nabrané ze škarpy…, pálenka destilovaná ze chcanek…

Jeho hranatá opálená tvář se zkroutila do ještě podivnějšího výrazu. Evidentně se mu chtělo vybuchnout v smích, ale dobře věděl, že jeho velitel, i když je spravedlivý, po takovémto flámu mívá nepříjemnou náladu a kocovinu nejraději rozhání zdravým pohybem, tedy rvačkou či soubojem. I když ani on nebyl z nejmenších a nejhorších rváčů, mohutnému černovlasému Cimmeřanovi se rovnat nemohl. Takže zcela správně usoudil, že bude nejlepší, když tu čest – zahnat kocovinu – nechá někomu jinému.

Conan vstal a jeho krok, kterým se vydal ke korytu, v němž se obvykle osvěžoval, se v žádném případě nepodobal kroku probudivšího se opilce. Vůbec nic neztratil na pružnosti a rychlosti. Jediné, co svědčilo o Cimmeřanově stavu, byly jeho krví podlité oči.

Opřel se o kraj koryta a znovu začal nadávat. Teprve nyní mu došlo, že dlouhodobé sucho způsobilo velký nedostatek vody. Byla nyní tak drahá, že na nějaké umývání jí nezbývalo a takový luxus si mohl dovolit, pokud by o to stál, opravdu jen velmi bohatý člověk.

Conan se narovnal a přelétl pohledem nádvoří. Tam už stála jednotka místodržitelovy stráže, která neměla dnes službu a čekal ji naplánovaný výcvik. Muži stáli v pozoru, nedbali na pálící slunce. Nikdo se ani nepohnul, protože nikdo neměl chuť přitáhnout právě k sobě Conanův vzteklý pohled.

Conan sklonil hlavu a ujistil se, že má na sobě krátké kožené kalhoty. Byl bos. Otočil se zpátky ke kasárnám a spokojeně zamručel, když viděl, že se k němu blíží Ramsipartos s opaskem, na němž visel oblíbený Cimmeřanův meč. Opásal se a došel před jednotku.

„Abychom se po ránu trochu protáhli, proběhneme se.“

Jednotkou proběhla vlna tichounkého šumu. Všichni znali Cimmeřanovu výdrž a věděli, že je dnes nečeká žádná procházka růžovým sadem. Ale nikdo se neodvážil ani v nejmenším protestovat. Conan měl u svých mužů takovou autoritu jako žádný velitel před ním. Když se rozběhl k otevřené bráně, kterou střežili dva vojáci, vyzbrojení krátkými oštěpy, celá jednotka se poslušně rozběhla za ním.

* * *

Malý, drobný muž oblečený v černém přecházel po rozlehlé hradní místnosti. I když venku pálilo slunce, tady byl příjemný chládek, který dokonce musel být zmírňován otevřenými okny, jimiž dovnitř proudil teplý vzduch.

Místnosti vévodil ohromný stůl, na němž byla hromada srolovaných papyrů, rozložená mapa království, velká kožená lahvice s vínem a masivní zlatý pohár do poloviny naplněný rudým vínem. Černé oči muž upíral na svého společníka, jímž byl muž v černé kutně, který se díky ostrému nosu vyčnívajícímu z pohublého obličeje poněkud podobal havranovi.

„Kdy konečně budeme moci přistoupit k závěrečnému rituálu?“ muž mluvil vcelku potichu, ale jeho ostrý syčivý hlas byl dostatečně výrazný, aby dolehl k uchu druhého muže.

Ten sklonil hlavu a zamyslel se.

„Můj pane,“ začal hlasem, který by se hodil k potulnému kazateli, byl výrazný a nesl se daleko, „ještě dlouhá cesta čeká Vaši Výsost, než se dobereme k cíli…“

„Já nechci čekat nějak příliš dlouho, Kranastasi!“ prskl drobný muž.

„Tygří bůh vám dá vládu nad okolním světem, ale také vyžaduje třistaletou službu jako svoji odměnu!“ zdůrazni] Kranastas. „Černá magie vyžaduje velké oběti, dlouhé studium, ale pak přináší kýžené ovoce. A Tygří bůh je jeden z nejmocnějších starých piktských bohů. Skoro patnáct let jsem zasvětil studiu postupů, jak ho ovládnout…“

„Ano, a já jsem to platil,“ odsekl mužík a nervózně si prsty mnul řídkou černou bradku.

„Když se rituál nepovede tak jak je třeba, budeme mu sloužit tři sta let a nic z toho nebudete mít!“ odsekl již mírně nakvašeně Kranastas. „Jste první rádce krále…“

„Dobře,“ nasadil smířlivější tón drobný muž a jednou rukou si přejel černé krajky, které, lemovaly jeho černou košili, „ale potřebuji vědět, jak jste postoupil v našem plánu.“

„Již se blížím k cíli, můj pane,“ dovolil si Kranastas mírný úsměv, který v jeho vyhublém obličeji působil tak nějak nepatřičně. „V nejbližší době budu už ovládat všechny potřebné postupy a již nyní mám přístup ke všem podstatným vědomostem. Veškeré potřebné lektvary již mám. Mimochodem, kdybyste měl zájem, tak jsem v jedné knize narazil na zajímavý recept k vytvoření jedu, který…“

„O to teď zájem nemám,“ zatrhl Kranastasovi králův rádce odbočení od tématu. „Vrať se k našemu problému!“

„Ano,“ promnul si Kranastas spánky oběma rukama, „jeden drobný problém se vyskytl. Chtěl jsem ho vyřešit sám, ale zatím se mi to nepodařilo. Nejpodstatnějším artefaktem, který nám umožní komunikaci s Tygřím bohem, je takzvaný Tygří amulet…“

„To vím,“ vrčel nyní už vztekle králův rádce.

Zastavil se u stolu, prudkým pohybem popadl zlatý pohár za vysokou nožku tak prudce, až z něj vystříkla tmavorudá tekutina připomínající krev, ale svou vůní prozrazující nejlepší khauranské víno. Zhluboka se napil, až mu zaskočilo. Rozkašlal se a pak prázdným pohárem mrštil o stůl. Opřel se o něj oběma rukama a pokoušel se chytit dech. Kranastas nezúčastněným pohledem sledoval, jak se zlatý pohár kulí přes královské listiny a zanechává za sebou tenoučkou stružku rudé tekutiny. Když se rádce zklidnil, pokračoval Kranastas, jako kdyby se nic nestalo.

„Do mého domu, který je v areálu vašeho paláce, se dostal zloděj.“

„Cože?“ vytřeštil oči králův rádce.

„Ano,“ pokýval vážně hlavou Kranastas. „Spolehl jsem se na vaše stráže a svůj dům jsem chránil jen těmi nejméně nápadnými, ale také nejméně účinnými kouzly. Ten zloděj překonal všechny překážky a odnesl si nějaké nepotřebné haraburdí, tedy chtěl jsem říct, že si vzal zlato a drahokamy, ale nic podstatného pro náš záměr nevzal…“

Králův rádce si viditelně oddechl.

„Kdy se to stalo? Ihned dám vyhlásit pátrání…!“ prohlásil králův rádce a bouchl drobnou pěstí do stolu. „Tohle si přece nemůže nikdo dovolit!“

„Ještě jsem neskončil, Výsosti,“ pokračoval Kranastas, „opravdu nic podstatného nevzal, kromě jediné věci, a tou je Tygří amulet.“

Králův rádce na svého čaroděje vytřeštil oči, chvíli se pohupoval, opřený rukama o stůl, a pak z vysoká dosedl na trůnu podobnou židli.

„Kdy se to stalo?“ zachrčel a od úst mu odlétly kapičky nazelenalých slin.

„Před dvanácti dny,“ řekl klidně Kranastas.

„Jak to, že mi tak dlouho o tom nic neřekl!“ vztekle štěkal slova králův rádce a v té chvíli vypadal mnohem větší, než byl ve skutečnosti.

„Protože vím, že světské pátrání by k ničemu nevedlo a já jsem potřeboval neztratit stopu mého zloděje. Samozřejmě opustil hlavní město a vydal se na jih. Má kouzla dokázala najít nejen jeho stopu, ale nyní vím, kde je. A také vím, že je v královských službách v Mandře. Vypravím se tam a získám Tygří amulet zpět. Jeho magická aura mě povede jako spolehlivý průvodce.

Kromě toho přece jen potřebuji ještě nějaké drobné přísady, které se dají získat právě v okolí Mandry, takže moje cesta bude mít dvojí účel a příliš nás nezdrží v našem plánu.“

„No dobře, no dobře,“ brumlal králův rádce a pohled měl upřený kamsi ven, kde jen svým vnitřním zrakem viděl to, co ho čeká v blízké budoucnosti – bohatství, sláva a to nejdůležitější – moc, o níž se snilo jen největším dobyvatelům světa.

„Jen si sni,“ ušklíbl se v duchu Kranastas. „Ty budeš sloužit Tygřímu bohu tři sta let a já si budu užívat zasloužené moci. Ale zatím tě nechám v blahém nevědomí, abys co nejlíp posloužil mým vlastním plánům.“

„Kdy odjíždíš?“ vyrušil Kranastase ze zamyšlení královský rádce.

„Zítra, ale ještě bych něco potřeboval od Vaší Výsosti.“

„Co by to mělo být?“

„Potřebuji se uchytit ve městě a myslím si, že nejlépe by to mohlo být u lorda z Mandry. Pokud vím, je to váš stoupenec a špion.“

„Jak to víš?“ vytřeštil na Kranastase oči rádce.

„Nějak se to ke mně doneslo,“ odtušil čaroděj klidně.

„No dobře,“ mávl rukou rádce, „teď už na tom nezáleží. Ráno budeš mít napsaný doporučující dopis.“

„Děkuji, můj pane,“ vstal čaroděj z křesla a sklonil hlavu.

Možná proto, aby nebylo vidět, jak úlisný je jeho úsměv.

* * *

Dlouhá řada vyčerpaných vojáků se dopotácela do kasáren dlouho po poledni. Poslední vklusal do brány mohutný cimmerský bojovník, který před sebou ranami mečem na plocho hnal poslední vysílené vojáky.

Ramsipartos už na něj čekal:

„Tak jaký byl výběh?“

„Jsou to padavky,“ houkl Cimmeřan. „Každý lepší voják by je uštval k smrti, ani by s nimi nemusel bojovat.“

„Pravda je, že v takovém vedru…“

„Jakém vedru?!“ přejel si Conan přes mírně zapocenou hruď, na níž se mu pohupoval nevelký kožený váček, který Cimmeřan nikdy neodkládal a nikdo z kasáren nevěděl, co je v něm.

Nikoho však nenapadlo se ho na to vyptávat, protože všichni předpokládali, že váček je součástí Cimmeřanových náboženských rituálů. Že tomu tak není, nikdo nevěděl. Cimmeřanů se po civilizovaném světě zase tak moc nepotulovalo.

„Jinak všechno v pořádku?“ pokračoval Ramsipartos.

„Ale jo,“ přikývl Conan, „jen ten spratek, který si říká lord z Mandry, měl nějaké nepatřičné poznámky, že mu běžíme přes jeho pozemky či co. Ale uštvali jsme i jeho koně,“ ušklíbl se Conan a pak se otočil k vyčerpaným mužům. „Myslím si, že to nebylo zas až tak špatné,“ zahalekal a jeho zvučný hlas jako kdyby mužům dodal sil.

Narovnali se a dokonce se dokázali seřadit do jakéhosi útvaru.

* * *

Místodržitelský palác v Mandře byl zmenšenou kopií královského paláce. Bylo tu míň místností, menší počet dvořanů, míň sloužících, ale vařilo se tu lépe, i víno tu bylo lepší. To sice nemohl Conan posoudit vzhledem k tomu, že v hlavním městě se do královského paláce nedostal a po dobře provedené krádeži v jednom z vedlejších paláců musel město spěšně opustit, ale říkalo se to.

Jako velitel stráže chránící místodržícího se však do místního paláce dostal dokonce jako zvaný host. Prošel toho za svůj život už dost, aby věděl, jak se má v takovém prostředí pohybovat. Málokdo by v něm při této příležitosti hledal onoho zpoceného, do půli těla nahého chlapa, který odpoledne přihnal před sebou své vojáky jako stádo ovcí.

U stolu místodržícího sedělo v tento večer jen deset lidí. Nejblíže k němu byl lord z Mandry, šlechtic, jehož rod dlouho tuto provincii spravoval, ale pak upadl u otce nynějšího krále v nemilost a byl odsunut na vedlejší kolej. Nicméně majetkem tu byl lord z Mandry zdaleka nejbohatším člověkem v širokém okolí. Z druhé strany místodržícího seděla jeho okouzlující žena, jejíž krása sem přitáhla i takového mrzouta a nepřítele království, jako byl lord z Mandry a jeho strýc. Oba byli oblečeni v jasně modré kaftany, na hrudi měli vyšity draky, od nichž odvozovali svůj původ. Kromě Conana tu byli i další důstojníci královského vojska, které procházelo provincií směrem k jihu, aby se zapojilo do permanentní války na hranicích.

Poměrně nevelkou místnost osvětlovalo deset osmiramenných svícnů na vysokých nohách, které byly strategicky rozmístěné tak, aby poskytovaly dostatek světla. Velký krb byl tentokrát tmavý, protože ještě nyní, když tma ovládla celý kraj, bylo venku horko k zalknutí.

Dveřmi sem neustále proudili sloužící, kteří přinášeli mísy s jídlem a pití. Při této slavnostní večeři, pořádané na počest velícího generála procházející armády, nebylo nebezpečí, že by někdo zůstal hladový.

Po několika hodinách už stouplo některým lidem víno nebezpečně do hlavy. Conan byl však po celodenním běhu v dobré kondici a po včerejších splašcích, které konzumoval v jedné z nejšpinavějších špeluněk ve městě, mu dnes víno chutnalo dvojnásob.

Lord z Mandry vrhal stále vyzývavější pohledy na jedinou ženu u stolu, ale ta si ho ostentativně nevšímala. Měla oči, alespoň z počátku, jen pro svého manžela. V průběhu večera však bylo jasně vidět, že jí modrooký, černovlasý Cimmeřan padl do oka. Ale její chování nepřesáhlo únosnou míru společenského chování. Lord z Mandry však byl vzteklý tak, že skoro neviděl. Byl stále hlučnější a hlučnější. Napětí ve společnosti stoupalo a v té chvíli se žena místodržícího zvedla a odešla do svých pokojů.

„Slyšel jsem,“ řekl lord z Mandry tím nejurážlivějším tónem, jakého v té chvíli byl schopný, „že nejen běháte se svými muži polonahý, jako ten nejposlednější pobuda, po okolí města…“

„Lorde,“ sklonil hlavu Conan, aby nebylo vidět, jak se mu blýsklo vzteky v očích, „jsem velitelem stráže Jeho Výsosti,“ mrkl směrem k místodržícímu, který se v té chvíli přestal bavit s generálem, „a proto potřebuji být v takové kondici, abych byl schopný velet a bojovat za jakýchkoli podmínek. Ostatně,“ neudržel se, aby si nerýpnul, „všiml jsem si, že nejen vy jste neudržel tempo mých vojáků, ale ani váš kůň nebyl na tom o moc lépe…“

Lordovi z Mandry vytvořilo jeho husté černé obočí stříšky nad každým okem, což vždy znamenalo akutní nebezpečí výbuchu. Nicméně ještě v tento okamžik se udržel, jen zaťal ruce do opěradla křesla, v němž seděl, tak pevně, až mu zbělely klouby, a pokračoval v nasazeném tónu:

„Také se mi doneslo, že se dostanete kamkoli, kam si jen umanete.“

„To je také povinností každého vojáka,“ zašklebil se Conan, když si vzpomněl na zloděje, kteří ho učili onomu řemeslu, „aby byl připravený na jakoukoli eventualitu.“

„Když je tomu tak, nabízím vám sázku, veliteli Conane. Pokud se vám podaří dostat se do mé pokladnice, aniž byste byl dopaden, můžete si odnést, cokoli se vám zlíbí. Ale upozorňuji vás, že ji mám zajištěnu velice dobře. Když prohrajete, nechám vám vysázet padesát ran bičem na náměstí před palácem místodržícího.“

„Takovéto sázky nejsou…,“ vstoupil do sporu, který nebyl daleko od toho, aby oba muži tasili své zbraně, místodržící.

„Vaše Výsosti,“ upřel Conan modré, nyní blesky sršící oči, na svého nadřízeného, „byl jsem vyzván a hodlám výzvu přijmout. Jen doufám, že ta pokladnice bude stát za to,“ zavrčel nakonec.

Lord z Mandry se vztyčil a vztekem nebyl schopný ani řvát, jen bezhlese otvíral a zavíral ústa a snažil se tasit meč. V tom mu ovšem bránil jak jeho strýc, tak i jeden z královských důstojníků. Po chvíli se alespoň navenek zklidnil a opět si sedl. Pak zasyčel směrem ke Conanovi:

„Jestli do týdne nedokážete, že jste navštívil moji pokladnici, nechám vás zbičovat a nic mi v tom nezabrání.“

Poté prudce vstal a doprovázen strýcem odešel.

„Jak dokážete, že jste se tam dostal?“ dělal si starost místodržící. „Vždyť to může kdykoli popřít. Proto jsem ani nenavrhoval, aby tam nechal nějaký šperk, který byste přinesl. Jak ho znám, určitě by ho tam nedal…“

„Nechám tam takové znamení, že ho nebude moct zapřít, ani kdyby chtěl. Jen vás žádám Vaše Výsosti, abyste se ke kontrole dostavil okamžitě, až vás k tomu vyzvu,“ řekl Conan.

„To udělám nesmírně rád, protože všechny potíže, které v této provincii mám, pocházejí stejně od jeho proklaté rodiny.“

„To mne mrzí, že tu ten týden nemohu zůstat, protože takovou sázku jsem ještě nezažil,“ zavrtěl hlavou generál.

* * *

Conan stál na ochozu věže místodržitelova paláce a čekal, až se Měsíc skryje za mraky, které se přihnaly od západu. Noční souputník Země zářil jako darfarský stříbrňák a teprve nyní přihnal horký vítr vysoko na nebi mraky, které ho zakryjí. Mohutný Cimmeřan třímal v ruce smotaný provaz, na jehož konci se pohupovala kotvička s třemi hroty.

Palác lorda z Mandry byl v těsném sousedství místodržitelova a Conan nehodlal zkoumat, proč tomu tak je. Vypadalo to spíš na to, že původně byly oba paláce součástí jednoho komplexu, ale po odstavení od moci zůstala rodině lorda z Mandry jen menší část paláce.

Po sázce, ještě té noci, nechal lord z Mandry trojnásobně zesílit hlídky na svém území. Jediná cesta, kterou Conan měl na mysli už v okamžiku, kdy k sázce došlo, byla cesta vzduchem. Z jedné ze strážních věží bylo možné, avšak jen díky Cimmeřanově nadlidské síle, dohodit kotvičku na střechu pobořené věže, o níž se mluvilo jako o Věži zabité milenky.

Již třetí den čekal na příhodný okamžik.

Conan stál jako socha, jen vítr si pohrával s jeho dlouhými, černými vlasy, jež měl stažené koženým řemínkem. První nesmělý mráček na okamžik zakryl tvář Měsíce. Avšak již za okamžik opět stříbrný souputník Země zářil z oblohy. To se však již blížil velký mrak, kterého Conan hodlal využít. Věděl, že bude mít jen jediný pokus. Těsně před tím, než Měsíc zakryl mrak, prudce zdvihl ruku.

Znamení Ramsipartos zahlédl a předal ho bleskově dál. Na druhé straně paláce lorda z Mandry, nedaleko hlavního vchodu, se strhla rvačka několika opilců. Dělali takový rámus, že se sem stáhly skoro všechny hlídky z paláce.

Velký mrak se přiblížil k okraji Měsíce a Conan nad hlavou roztočil načerněnou kotvičku. Pak ji prudkým pohybem poslal směrem k věži. Kotvička zasvištěla vzduchem a sklouzla za pobořený ochoz protější věže. Conan opatrně přitahoval lano zpět a snažil se proniknout svým ostrým zrakem černočernou tmu. Pak ucítil, že mu lano klade odpor. Znovu opatrně přitáhl, aby se kotvička pořádně zasekla. Lano nepovolilo. Cimmeřan použil svou nemalou sílu, aby se ujistil, že se neuvolní v okamžiku, kdy bude někde nad zahradou lorda z Mandry.

Lano přivázal k vyčnívajícímu kameni a zavěsil se na ně. Ručkoval po něm tak rychle, jako kdyby normální člověk šel. Vzdálenost mezi věžemi překonal rychle a bleskově se přehoupl přes vrchol věže. Za několik okamžiků mrak opustil tvář Měsíce a Cimmeřan mávl na svého komplice, který trhnutím uvolnil uzel. Držel konec lana volně v ruce a to pak zmizelo, jak s ním Conan trhnul. Cimmeřan smotal lano a obtočil si ho kolem pasu. Sklouzl otvorem dolů do věže.

* * *

Cesta k pokladnici nebyla jednoduchá, nejen kvůli strážím, ale i díky pastím, jež tu kdosi připravil. Některé už znal z jistého domu, který vybral v hlavním městě a velmi „páchly“ kouzly. Jen díky zlodějskému výcviku, kterým prošel, a vrozenému instinktu, tak podobnému instinktu divokých zvířat, se jim všem vyhnul. V některých případech mu dokonce lord z Mandry cestu usnadnil, protože jeho hlídky o pastech věděly a tím, že se jim vyhýbaly, upozornily na ně i ostražitého Cimmeřana.

Před pokladnicí stáli dva hromotlučtí strážní. Podle jejich vzhledu Conan soudil, že jsou to Zamořani. Ozbrojeni byli jednoduchými meči a tělo jim chránil kožený pancíř. Venkovní rámus je nastražil tak, že byli napjatí, jako luk před výstřelem. Conan se stáhl do úzké vedlejší chodby a čekal. Uvolnil se, takže ho čekání neunavovalo. Takhle dokázal čekat na kořist celé dlouhé hodiny.

V tomto případě to však nebylo nutné. Neuplynula ani půlhodinka a oba strážní se už ležérně opírali o stěnu a tiše mezi sebou debatovali. Conan vyčkal ještě chvíli, když tu pochodeň, zasunutá do kovového držáku, prskla a zhasla. Nic se nestalo, protože hlavní chodbu ozařovalo ještě dalších pět pochodní. Muž, který stál na stráži, něco zavrčel a vydal se směrem od místa, kde se ukrýval modrooký Cimmeřan. Conan toho okamžitě využil. Jakmile muž zmizel z dohledu, vylétl ze svého úkrytu jako jestřáb vrhající se na vyděšeného zajíce. Než se strážný stačil vůbec pohnout, dostal takovou ránu pěstí, že se zmohl jen na tiché vydechnutí, než padl k zemi. Conan se rozběhl tichou chodbou naproti strážnému, který se vzdálil pro novou pochodeň. Překvapení bylo oboustranné. Cimmeřan očekával jednoho strážného a zpoza rohu se vynořili dva. Na jeden jediný okamžik strnuli a to byla chyba. Conanovy pěsti se mihly jako blesk a jen tiché zapraštění kostí dokumentovalo výsledek setkání. Cimmeřan se sehnul k oběma mužům a chytil je za krky. Zvedl je a tiše se vracel ke klenotnici. Chodba byla opět tichá, rušilo ji jen to, jak boty obou se dřely o podlahu.

Před klenotnicí je upustil na zem a jeho pozornost upoutal ten, který se tu objevil navíc. Nebyl to voják, ale dvořan. Jeho oblečení tomu napovídalo, právě tak i jeho vyšší věk. Conan se k němu shýbl a na jeho opálené tváři se objevil úsměv, když nahmatal u mužova pasu velký kruh se sadou klíčů.

Úsměv mu z tváře zmizel ve chvíli, kdy zjistil, že ani jeden z nich neotevře klenotnici. Nicméně ovládl svůj vztek nad ztraceným časem a vytáhl z pouzdra tenkou dýku, kterou si pro tento účel vzal s sebou. Díky zkouškám klíčů už věděl o zámku dost na to, aby se příliš nezdržoval. Tenkou čepel vsunul do klíčového otvoru, chvíli šátral špicí dýky a pak prudce zapáčil. Uvnitř zámku se ozvalo zapraskání, jak dva nýty, držící jedno z kovových zvedátek, praskly. Ještě tři takové pokusy, nezabralo to víc než tři minuty, a dveře se tiše otevřely.

Conan vhodil dovnitř prvního strážného, v klenotnici se zablesklo a vyvalil se odtud dým páchnoucí spáleninou. Muž se změnil v hromádku popela, jehož nejjemnější částečky se vznesly do vzduchu jako plody vandery, když zavane vítr. Cimmeřan se na okamžik zarazil, protože s takovou pastí se ještě nesetkal, ale pak nad tím mávl rukou. Předpokládal, a také správně, že další taková past tam už nebude.

Vtáhl dovnitř i ostatní dva bezvládné muže. Strážnému musel jednu ránu přidat, protože se začal probírat. Muž opět utichl. Slabé světlo sem pronikalo malým zamřížovaným okénkem.

Conan se rozhlédl po klenotnici a ušklíbl se. Byla prakticky prázdná, jen na zdi visel nádherný meč. Pochvu měl zdobenou zlatem a jeho hrušku tvořil velký červený drahokam.

„Tak tohle by mohla být poslední past,“ zabručel Conan a mávl nad mečem rukou.

Stěny klenotnice pokrývalo dřevěné ostění. Cimmeřan zkusmo přejel po hlazeném dřevě a zastavil svůj pohyb v okamžiku, kdy narazil na rýhu, která označovala spojení dvou lišt. V té chvíli mu opět pomohla tenká, ostrá dýka. Opatrně vypáčil dřevěné prkénko. Jen se prohnulo a v dolní části neopustilo lůžko, v němž bylo připevněno. Z opasku Cimmeřan vytáhl stříbrňák a zasunul ho do otvoru. Pak ještě na odchlípnuté prkénko vyryl rozmáchlé C a znovu prkénko přitlačil zpět. S tichým lupnutím zaskočilo na své místo. Znovu přejel stěnu rukou a kdyby nevěděl, kde stěnu poškodil, určitě by to místo nenašel.

Spokojeně se ušklíbl a vydal se na zpáteční cestu. Byla daleko jednodušší, než čekal.

Kapitola první
LORD Z MANDRY

Lord z Mandry seděl v křesle a z očí mu šlehaly blesky. Husté, černé, dlouhé obočí vytvořilo nad černýma očima ostrou stříšku, což vždy značilo, že pán je víc než rozzlobený.

„Jak jsi to zajistil moji pokladnu,“ křičel na dvorního čaroděje, který v černém hábitu vypadal jako havran. „Jak je možné, že se tam ten prokletý Cimmeřan dostal?“

Od úst mu odletovaly kapičky slin, ale nikdo z přítomných si nedovolil ani ten nejmenší úsměšek.

„Vaše lordstvo,“ čaroděj Kranastas měl skloněnou hlavu, a tak nebylo vidět vítězný úsměv, který se mu mihl na rtech, „zajistil jsem vaši pokladnu těmi nejstrašnějšími kouzly černé magie, které znám.“

„Ale překonal je.“

„Jsem pokořen právě tak jako vy… Možná ještě víc, protože s tím darebákem mám ještě nevyřízené účty z doby, kdy jsem působil… Ale to není podstatné.“

„Jak to, že není podstatné, že mi vykradl moji pokladnici, navíc když to ještě předem rozhlásil,“ ječel skoro nepříčetně lord z Mandry. „Ta sázka platí a já ho nemohu dát pověsit, protože bych porušil slovo… Vždyť u toho byl i místodržitel! Teď budu pro smích celému městu…“

„Dovolte, vaše lordstvo,“ vskočil mu do řeči čaroděj, „mimochodem v té pokladnici přece nebylo nic, co by mohl odnést!“

„To mě nezajímá,“ ječel nepříčetně lord z Mandry. „Jak teď budu vypadat! Je z něj hrdina!“

„Právě toho bych chtěl využít. Všichni ve městě ho znají. Všichni vědí, jaký je, a všichni ho obdivují…“

„Co tím chceš říct?“ maličko se zklidnil muž sedící v křesle, které se podobalo trůnu.

Bylo vyřezané z jednoho kusu černého dřeva. Tvořil ho prohnutý drak, od něhož pán z Mandry odvozoval svůj původ. Možná, že jeho předci měli s draky cosi společného, ale nynější pán z Mandry už byl jen vzteklý a napůl šílený bohatý a líný šlechtic, který vzal meč naposledy do ruky, když ho bolela noha a potřeboval se o něco opřít.

„Dejte mi dva dny a ingredience, které potřebuji, a za týden budete mít právoplatnou možnost nechat pověsit Conana z Cimmerie. Ostatně,“ dodal tak tiše, že ho musel slyšet jen pán z Mandry, „pro náš účel to bude jen výhodné. Zbavíme se nepříjemného čmuchala, který by mohl zhatit naše plány. A navíc, pověsí ho sám místodržící.“

„Dobře,“ řekl lord z Mandry, „když do deseti dnů nebude velitel městské stráže Conan z Cimmerie ve vězení, tak tam budeš ty, ale ne na dlouho. Nechám tě roztrhat koňmi,“ dodal pomstychtivě. „Nějaký důvod už si najdu.“

* * *

Z vrat paláce lorda z Mandry vyšel vysoký, mohutný muž. Ostře řezanou tvář lemovaly dlouhé černé vlasy. Poutal je úzký kožený řemínek, který také zabraňoval potu, aby muži stékal pot do čela. Ledové modré oči se dívaly na svět značně nepřívětivě. Levou ruku měl položenou na zlatem zdobené rukojeti meče, který měl zasunutý v drahokamy vykládané pochvě.

Bílá košile, ozdobená krajkami, mu halila svalnaté tělo. Kráčel ulicí a ze své nemalé výšky přehlížel kolemjdoucí. Když se mu pod nohy přimotal malý chlapec, hrubě ho nakopl jezdeckou botou, až kluk odletěl přes celou šířku ulice.

„Ale pane, vždyť jsem nic…,“ vydechl chlapec nevěřícně a tvář se mu zkroutila do bolestivé grimasy, jak narazil zády na zeď.

Slunce pálilo a vysušovalo již tak dlouhým suchem celé město a snížené zásoby vody v městských cisternách dosahovaly kritických hodnot. Městské stráže dohlížely na rozdílení vody a chránily cisterny před nájezdy zlodějů. Za vodu se nyní platily horentní sumy.

Svalnatý muž v bílé krajkové košili a hejskovských kalhotách prošel kolem hlídky, která procházela kolem cisterny. Muži mu nevěnovali velkou pozornost. Zpomalil krok a chvíli čekal, než vojáci zmizeli z dohledu. Slunce pražilo tak, že zdi domů praskaly.

U okovu stálo několik žen, na hlavách měly vysoké hliněné nádoby a čekaly, až na ně dojde řada. Bylo takové vedro, že ani spolu nemluvily, jen otupěle stály a čekaly.

Muž je hrubě rozhrnul a naklonil se k okovu. Ponořil do něj ruce, ošplíchal si potem zalitý obličej a zbytek drahocenné vody vylil na zem. Pak do okovu pohrdavě kopl. Stará nádoba se rozštípla a stala se tak nepoužitelnou.

Ženy se rozhořčeně rozštěbetaly a jedna z nich, stará žena, o níž všichni věděli, že se sem tam zabývá magií, postoupila kupředu a vztekle na něj křikla:

„Co si to dovolujete?“

Muž jediným elegantním pohybem vytasil meč a jeho zdobená čepel opsala krátký oblouk shora dolů. Špice projela stařeně tělem od ramene až po pupek. Všechno se seběhlo tak rychle, že se nikdo nestačil ani pohnout.

Bylo slyšet jen ostré křupnutí stařeniných žeber a pak její překvapené vyjeknutí. Když padala, měla na tváři stále ještě zlostný výraz, který se jen pomalu měnil v bolestnou grimasu.

Otevřela ústa, chtěla něco říct, ale už to nestačila. Z úst jí vytryskla krev. Teprve nyní se roztříštila o zem její hliněná nádoba na vodu. Stará žena dopadla na vlhké střepy, zkropené její vlastní krví. Pomalu se vzepřela jednou rukou, otočila hlavu a skoro neslyšně řekla:

„Ty nejsi…“

V té chvíli si muž o její šedivou halenu otřel zkrvavenou čepel meče a s úšklebkem na ostře řezané tváři pomalu odcházel. Všechny ženy strnule stály s vytřeštěnýma očima, jako kdyby je někdo proklel černým kouzlem. Muž zahnul za roh cisterny a zmizel jim z dohledu. Až za hodnou chvíli, když už se stařenina krev vsákla do vyprahlé země, se jedna vzpamatovala natolik, že začala nepříčetně ječet. Za okamžik se k ní přidalo několik dalších. Dvě či tři mezitím omdlely a ležely na rozpraskané zemi na střepech svých džbánů.

Trvalo hodnou chvíli, než se vrátila městská hlídka k ječícím ženám. Velitel neartikulovaně zařval.

„Kdo to udělal?“ spustil zhurta na první ženu, černovlásku, která už jen lapala po dechu.

Jeho řev ženy na okamžik zklidnil. Otázka však znovu spustila jekot. Ženy rozhazovaly rukama a překřikovaly jedna druhou. Velitel jen bezradně pokrčil rameny.

* * *

Conan se převalil na bok a díval se na ženu, která ležela vedle něj. Manželka královského místodržícího ve spánku zavrněla a rozkošnicky se protáhla. Dokonalé tělo poskytovalo Conanovi rozkoš už jen tím, že se na ně mohl dívat.

Otevřela oči a usmála se:

„Nádherrná noc, nádherrný den,“ její slabé ráčkování dodávalo každému slovu, které řekla, sexuální podtext.

Vypadala jako líný, nasycený tygr, kterým také opravdu byla. Kdyby Conan nebyl Cimmeřanem, už by zřejmě prchal z její ložnice a nohy by se mu motaly úplným vyčerpáním.

„Manžel přijede až zítra,“ usmála se a vrhla se na Conana.

Ten její útok přijal s nadšením.

„Proto taky mám volno až do zítřka. Zastupuje mě Ramsipartos. A protože si dělá zuby na tohle místo, bude mě zastupovat perfektně,“ zašklebil se Cimmeřan a přitiskl milenku k sobě takovou silou, až překvapeně sykla. Ale pak slastně přivřela oči.

* * *

Služka zaškrábala nehtem na dveře, pak je otevřela. Vklouzla dovnitř a mrkla otevřeným oknem ven. Slunko již zapadalo a ona sem přinášela již po čtvrté jídlo a pití. A toho pití zase bylo málo.

Obdivně se podívala na Cimmeřanovo nahé tělo a v duchu si tiše povzdychla.

„Na takového milence nemám…“

Conan zahlédl její obdivný pohled a usmál se na ni. Byla to krásná černovláska, která své nezdolné paní dělala jen čest. Služka nenápadně vypnula prsa, která se jí tak jako tak rýsovala pod bílou halenkou, a spokojeně si všimla, že její paní je natolik unavena, že si jejich malé hry nevšimla.

* * *

Ramsipartos vyslýchal velitele hlídky a v duchu proklínal okamžik, kdy Conan odjel na zaslouženou dovolenou.

„Pane, těm ženám vysušilo mozek slunce. Pokud ho ovšem někdy měly,“ utrousil pohrdavě.

„Mluv k věci,“ štěkl Ramsipartos a otřel si z čela pot.

„Nebyly schopné se shodnout na popisu, každá říkala něco jiného. Dokonce jedna tvrdila, že byl obrovský jako hora a z jeho očí šlehaly blesky. Ale na něčem se přece jen shodla většina: byl vysoký a černovlasý. A dvě říkaly, že měl modré oči.“

„Ženy a děti nemají právo vypovídat před soudem,“ pokrčil rameny Ramsipartos.

„To ne, ale dozvědět se od nich dá leccos.“

Ozvalo se bušení na dveře.

Velitel vyskočil a došel ke dveřím. Za nimi stál vysoký muž s ostře řezanou tváří, oblečený jako šlechtic. Jeho černé oči se dívaly na okolní svět značně nepřívětivě. Odstrčil velitele stráže, jako kdyby to byla jen nepatrná překážka na jeho cestě životem, a vstoupil dovnitř. Zastavil se před stolem, za nímž seděl Ramsipartos, který nyní vstal. Výškou se mu nemohl rovnat. Jediným pohledem pichlavých očí přelétl strohé vybavení místnosti patřící veliteli místodržitelovy gardy, kterým nyní byl Ramsipartos.

„Viděl jsem tu vraždu,“ řekl chraplavým, poměrně vysoko posazeným hlasem. „Můžu svědčit u soudu.“

„Vy znáte vraha?“ vylétlo z Ramsiparta.

„Ano,“ kývl muž. „Jsem ve městě již několik dnů a velitele Conana znám. Několikrát jsem ho viděl, takže si ho s nikým splést nemohu.“

„A vy jste kdo?“ zeptal se Ramsipartos přiškrceným hlasem, protože neuvěřitelnost obvinění ho vyvedla úplně z míry.

„Jsem Falenow z Eruku a mé slovo šlechtice platí!“

„A… a… ano,“ vykoktal Ramsipartos a bezmocně se podíval na velitele stráží.

„Když mě budete potřebovat, najdete mě v paláci lorda z Mandry. Je dávným přítelem mé rodiny. Ale nebudu tam dlouho, protože mířím ke královskému dvoru, kde mám… Ostatně to není podstatné,“ mávl rukou muž. „Mimochodem, byli jsme u toho dva. Já a můj sluha. Takže, kdyby to vaše právo vyžadovalo, v takových podrobnostech se nevyznám, může svědčit také, i když slovo sluhy se samozřejmě nevyrovná šlechtickému,“ dokončil větu opovržlivým tónem.

„To máte pravdu,“ vymáčkl ze sebe Ramsipartos.

Muž se otočil a vykráčel z místnosti, v níž se rozhostilo ticho. Trvalo dlouho, protože Ramsipartos nemohl uvěřit obvinění. Pak v něm ale zvítězil vojenský výcvik a rozkázal:

„Vyšli do ulic celou dnešní hlídku. Jakmile narazí na velitele Conana, musí ho okamžitě zatknout.“

* * *

Bylo už k večeru, když se Conan protáhl nenápadnou brankou, od níž měl klíč jen on, a opustil palác místodržícího. Rozhlédl se a spěchal zpátky do kasáren.

Venku však bylo stále ještě vedro a po chládku, který panoval v paláci, Conanovi vyprahlo. Zastavil se proto v první hospodě, na niž narazil. Byla liduprázdná, nastala hodina, kdy ještě nepřišli večerní hosté a odpolední už byli pryč. Dveře a okna byly otevřené, aby i ten nejmenší vánek vytvořil tolik žádaný průvan. Nicméně v hospodě panovalo šero, protože okna svojí velikostí připomínala střílny a dveře tu byly jediné.

Conan si sedl do kouta, zády se opřel o zeď a odpočíval.

„Pán si bude přát,“ obtloustlý hostinský se ukláněl až k pasu.

„Džbánek vína,“ řekl s mírně unaveným úsměvem Conan.

Přece jen byla jeho třídenní dovolená poněkud namáhavá.

„Samozřejmě, že vám přinesu to nejlepší, co mám,“ zašveholil hostinský a utíral si zpocené ruce do vcelku čisté zástěry.

Pak se pořádně podíval na svého hosta a zbledl tak, že si nezadal s právě vybílenou zdí. Neřekl však ani slovo a rychle přinesl džbánek docela slušného kothského vína.

Byl nervózní, ruce se mu trochu třásly a málem víno rozlil, když ho naléval do obyčejného hliněného pohárku. Jen pár kapek dopadlo na desku stolu a hostinský je rychle utřel rukávem košile.

Conan přičítal jeho nervozitu své hodnosti, protože dobře věděl, že ani jeden hostinský nedodržuje zákony tak úplně přesně. Zhluboka se napil a za chvíli byl džbánek prázdný.

Na okamžik se zamyslel, jestli si nemá dát ještě jeden, ale pak mávl rukou, hodil na stůl minci odpovídající ceně vína a vyšel z hospody. Prošel rázným krokem několika úzkými uličkami, až se dostal ke kasárnám. Šel kolem vysoké, nabílené zdi a když zabočil doleva kolem rohu, vynořil se nedaleko masivních vrat kasáren, které hlídali čtyři žoldnéři. Jakmile ho jeden z nich uviděl, zařval výstrahu, sklonil kopí, kterým byl ozbrojen, a vrhnul se proti Cimmeřanovi. Jeho tři spolubojovníci ho okamžitě následovali.

Conan to v prvním okamžiku považoval za nejapný vtip, ale výrazy, které muži měli ve tvářích, ho velmi rychle přesvědčily o vážnosti situace.

Na hlasitý poplach se z kasáren vyrojilo ještě dalších osm žoldnéřů a řítili se proti Conanovi.

Conan automaticky vytasil meč, ale pak ho znova zasunul zpět. Muži k němu doběhli, tváře zrůzněné nenávistí, ale když viděli, že se nebrání, znejistěli. Conan se opřel zády o zeď a díval se na špičky kopí, které mu mířily na hrdlo. Jen jeden z vojáků měl hrot své zbraně dostatečně blízko, aby mohl být nebezpečný. Ostatní by zkušený Cimmeřan odrazil a velmi rychle by způsobil velké krve-prolití. Vojáků však bylo mnoho a blížili se další.

„Jsi zatčen!“ křikl velitel stráže, který právě přibíhal s taseným mečem.

Tvář měl rudou a zalitou potem.

„To si člověk nesmí vzít ani na tři dny dovolenou,“ křikl Conan posměšně, „aby…“

„S vrahy se nebavíme!“ odsekl velitel stráže. „Okamžitě se vzdej! Odevzdej zbraň!“

Conan pokrčil rameny a skoro lenivým pohybem odepjal obyčejný opasek, na němž se pohupoval prostý meč v nezdobené pochvě. Klidně se vydal za svými, ještě nedávno podřízenými, do kasáren.

Neuplynula ani hodina a už se vrátil do hradu místodržícího, odkud před nedávném vyšel. Tentokrát však pro vstup použil jinou bránu a také místo, kam se odebral bylo jiné.

* * *

Cela vypadala jako všechny, které za svůj život již poznal. Tmavá kobka kdesi hluboko v základech hradu. Světlo sem padalo uzoučkým střílnovitým oknem umístěným až u stropu. V koutě se povalovala poloshnilá otep slámy, která musela pamatovat už několik zim. Roztroušená stébla ukazovala na to, že tu vězňům dělají společnost nejčastěji myši. Masivní okované dřevěné dveře by odolaly i takové síle, jakou disponoval mohutný Cimmeřan.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Conan a Tygří amulet.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.